Справа № 149/2829/19
Провадження № 22-ц/801/750/2020
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олійник  І. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року	Справа № 149/2829/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Крижанівська сільська рада, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай) за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Якименка Олексія Олексійовича на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року постановлену в залі судових засідань міськрайонного суду під головуванням судді Олійника І.В., дата виготовлення повного тексту рішення 28 січня 2020 року,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай).
       Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Крижанівської сільської ради від 06 травня 1996 року № 5 безоплатно передано у колективну власність КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1826,6 гектарів. 06 травня 1996 року КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька був виданий Державний акт на право колективної власності на землю серії ВН. Позивач зазначає, що працювала в КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька та була членом даного КСП з 30 березня 1996 року. Вважає, що під час проведення розпаювання земель 06 травня 1996 року вона не була включена до списку осіб, які мали право на земельні частки (паї), а тому звернулась до суду з позовом про визнання за нею право на земельну частку (пай) розміром 3.80 умовних кадастрових гектарів на території Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області. Окрім того, вважає, що про порушення свого права дізналась лише в липні 2019 року з листа відділу у Хмільницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області яким повідомлено, що відомості щодо наявності у гр. ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, які знаходяться на території Крижанівської сільської ради відсутні.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено. Судові витрати залишені за позивачем ОСОБА_1 .
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області мотивоване тим, що у ОСОБА_1 наявне суб`єктивне право на земельну частку (пай), про захист якого вона просить, однак позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки остання дізналась про порушення свого права в жовтні 2015 року, тоді як до суду з позовом вона звернулась 08 листопада 2019 року, тобто після спливу визначеного законом строку.
Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Якименко Олексій Олексійович подав апеляційну скаргу, в якій, посилався на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області вірно встановлено, що позивач була членом КСП «Україна» та мала право на земельну частку (пай). Разом з тим, вважає, що судом першої інстанції, невірно визначено, що ОСОБА_1 пропущено трирічний строк позовної давності, оскільки вона дізналась про порушення її права лише після отримання відповіді з відділу у Хмільницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в липні 2019 року.
У відзиві Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області заперечило аргументи представника позивача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що відсутні підстави для її задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені у відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Судом достовірно встановлено, що згідно архівної довідки архівного відділу Хмільницької РДА № 98 від 25 лютого 2013 року (а.с. 6), довідки сектору архівної справи Хмільницької РДА Вінницької області № 01-01-48-3017 від 16 грудня 2014 року (а.с. 7), копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , запис № 9 (а.с. 8-9), а також довідки Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області № 536 від 05 листопада 2019 року (а.с. 35), протоколом загальних зборів № 3 від 30 березня 1996 року позивач була прийнята в члени КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька. 04 березня 2014 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька реорганізованого у ТОВ «Україна» (а.с. 36), який вона відчужила ПрАТ «Зернопродукт МХП» (а.с. 37-38).
Відповідно до рішення Крижанівської сільської ради № 5 від 06 травня 1996 року у колективну власність КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька передано 1826.6 гектарів землі для сільськогосподарського використання та видано державний акт на право колективної власності на землю серії ВН (.с. 10).
Листом відділу у Хмільницькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області (на а.с. 11) повідомлено, що станом на 01 січня 2013 року у наявних книгах реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавалися РДА, та в списку громадян-членів КСП, який додавався до Державного акта на право колективної власності на землю виданого КСП «Україна» відсутні відомості щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, які знаходяться на території Крижанівської сільської ради.
Відповідно до розрахунку (а.с. 20) нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 3,9080 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області становить 152355,13 грн.
В травні 1996 року, на момент розпаювання земель КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька позивач була членом даного КСП та мала право на земельну частку (пай).
ОСОБА_1 до списку членів КСП «Україна» с. Слобода Кустовецька на одержання сертифікату на землю помилково не внесена, що не оспорюється сторонами.
В абзаці десятому пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин.
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (тут і далі в редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з частиною першої статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Пунктом 1 Указу Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» передбачено добровільність передання земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції, виходячи з того, що земля повинна належати тим, хто її обробляє.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Пунктом 2 цього ж Указу передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 2 Закону України від 05 червня 2003 року «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта
Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів.
Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.
Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Таким чином, зазначеною нормою передбачено право осіб на виділення земельної частки за рахунок резервного фонду після розпаювання земель між членами підприємства.
Відповідно до листа відділу в Хмільницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомлено, що в наявних книг реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавалися районною державною адміністрацією, та в списку громадян - членів КСП, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Україна», відсутні відомості щодо наявності у гр. ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, які знаходяться на території Крижанівської сільської ради.
Разом з тим, 04 березня 2014 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ВІ №403 відповідно до списку осіб які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 17 червня 2001 року, однак у списки на земельну ділянку (пай) її помилково не включили.
Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).
Оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) згідно з абзацом першим пункту 17 розділу X «Перехідні положення» ЗК України вважається правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства, - таке право повинно бути реалізовано відповідним державним органом.
Наведені норми права дають підстави для висновку про те, що на час виникнення спірних правовідносин у земельному законодавстві не визначалися будь-які строки для звернення за отриманням сертифіката на право на земельну частку (пай) і для виділення земельної ділянки в натурі.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, цим Законом змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом - до Держгеокадастру України.
Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Тобто законодавцем змінено компетенцію органів щодо розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення та передано такі функції Держгеокадастру України замість державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року №60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності передано у комунальну власність об`єднаних територіальних громад.
Такою територіальною громадою є територіальна громада в особі Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.
Отже, на час вирішення спору належним суб`єктом, який наділений правом розпорядження землями сільськогосподарського призначення, розташованими на території громади, є Крижанівська сільська рада.
Однак, право ОСОБА_1 на земельну частку (пай) не може ставитися в залежність від зміни органу, який повинен забезпечити реалізацію цього права, від вчинення дій для його належного оформлення у зв`язку зі зміною законодавства, або неможливістю видати певний вид правовстановлюючого документа у зв`язку із затвердженням іншої його форми.
За таких обставин та з огляду на вищевикладені вимоги законодавства суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивачки є право на земельну частку (пай), оскільки на час розпаювання та одержання господарством КСП «Україна» 06 травня 1996 державного акта на право колективної власності на землю позивач перебувала у членах КСП та отримала свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ВІ №403 від 04 березня 2014 року, відповідно до списку осіб які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 17 червня 2001 року, однак до списку осіб громадян членів КСП, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії ВН, виданого відповідно до рішення Крижанівської сільської ради від 06 травня 1996 року №5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1826,6 гектарів, помилково, включена не була.
Застосовуючи позовну давність до спірних правовідносин суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 про порушене право, дізналась в жовтні 2015 року, посилаючись при цьому на пояснення представника відповідача, голови Крижанівської сільської ради Хмільницько району, до якого вона зверталась з приводу ненадання їй, як члену КСП, земельної ділянки (паю), однак з вказаним позовом позивач звернулась у листопаді 2019 року, тобто з пропуском позовної давності.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з огляду на таке.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року в справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року в справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Суд першої інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність за ЦК України 2003 року не встановив початок перебігу позовної давності, помилково вказавши, що про порушення свого права позивачка дізналась в жовтні 2015 році при звернені до голови Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області з приводу ненадання їй, як члену КСП, земельної ділянки (паю).
У вирішенні питання застосування строків позовної давності місцевим судом не надано правової оцінки доводам викладених в позовній заяві про те, що відділ у Хмільницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області своїм листом в липні 2019 року повідомив про те, що з наявних книг реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видавалися районною державною адміністрацією, та в списку громадян - членів КСП, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю виданого колективному сільськогосподарському підприємству «Україна», відсутні відомості щодо наявності у гр. ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, які знаходяться на території Крижанівської сільської ради.
При цьому, в матеріалах справи наявні довідка Крижанівської сільської ради від 01 листопада 2019 року № 531, лист Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області від 28 травня 2019 року №40-деп та лист Хмільницької районної ради від 18 червня 2019 року №01-26-92 в яких вказані державні органи зазначили, що для захисту прав позивачки, їй рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права на отримання земельної ділянки як члену колишнього КСП «Україна».
За наявності доводів позивача, яка вказує, що про порушення свого права вона дізналась з вказаних вище листів та довідок, які є належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами у розумінні статтей 77, 78, 79, 81 ЦПК України, апеляційний суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача голови Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області Назарука В.В., надані в суді першої інстанції.
Колегія суддів звертає увагу, що право позивачки на отримання у власність земельної ділянки нею набуто та не втрачено, а тому підпадає під захист першої статті Першого протоколу Конвенції щодо мирного володіння своїм майном.
На зазначене суд першої інстанції не звернув достатньої уваги та дійшов передчасного висновку для застосування до спірних відносин ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, а тому аргументи апеляційної скарги є достатніми та обґрунтованими.
Отже, обставини на які посилається позивач в апеляційній скарзі як на підстави перегляду судового рішення знайшли своє підтвердження, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є приводом для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Якименка Олексія Олексійовича задовольнити.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання права на земельну частку (пай) задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 3,9080 умовних кадастрових гектарів із земель колишнього КСП «Україна» на території Крижанівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області згідно Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Україна» від 6 травня 1996 року та зареєстрованого за № 31 від 06 травня 1996 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                         О.Ю. Береговий

Судді                                                 О.С. Панасюк

       Т.М. Шемета