ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

29 квітня 2020 року 
Київ
справа № 820/1313/18
адміністративне провадження № К/9901/66970/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами№ 820/1313/18
за позовом  ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про стягнення середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди, -
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року, ухвалене у складі головуючого судді Мороко А.С.,  
та на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року, ухвалену у складі головуючого судді Калиновського В.А., суддів Кононенко З.О., Калитки О.М.,          

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У лютому 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (далі  - відповідач) в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:
1.1. стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені у сумі 128 070,87 грн, а також в якості компенсації за перебування у відрядженні у вихідні дні у грошовій формі у подвійному розмірі у сумі 3 109,28 грн, що складає загальну суму 131 180,15 грн;
1.2. стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на його користь в якості відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.
2. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що наказом відповідача від 08 вересня 2016 року № 120 його звільнено з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, про що він дізнався з відповідних листів відповідача. При цьому платіжні доручення на виплату заробітної плати у зв`язку зі звільненням позивача з роботи, відповідачем виготовлено заднім числом, тобто 08 вересня 2016 року. Документи про звільнення його з роботи, в тому числі і платіжне доручення на виплату заробітної плати, відповідачем були виготовлені лише 09 вересня 2016 року, а до органів казначейської служби подано тільки 12 вересня 2016 року. Оскільки листа з повідомленням про його звільнення та про проведення остаточного розрахунку позивач отримав 14 вересня 2016 року, то він вважає, що ця дата є остаточного датою розрахунку при звільненні. 
2.1. Позивач зазначає, що за результатами позапланової перевірки відповідача щодо дотримання ним законодавства про працю Головним управлінням Держпраці у Харківській області з поміж іншого встановлено факт не проведення перерахунку заробітної плати одному з працівників відповідача за березень 2016 року всупереч вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 77. Так, 20 грудня 2016 року з листа відповідача він дізнався про нарахування йому 30 листопада 2016 року частини заробітної плати за березень 2016 року. Зазначене підтверджується розрахунковими документами відповідача та випискою з карткового рахунку позивача. Оскільки листа відповідача про здійснення такого розрахунку позивач отримав лише 20 грудня 2016 року, то ця дата на його думку є датою остаточного розрахунку.
2.2. Отже, із зазначено слідує, що остаточні розрахунки під час звільнення позивача з роботи відповідачем проведено 12 вересня та 30 листопада 2016 року. А письмові повідомлення про здійснення таких виплат позивач отримав лише 14 вересня 2016 року та 20 грудня 2016 року, що на думку позивача є датами повного розрахунку з ним. Зазначене підтверджується наявними у позивача доказами, а зазначені порушення встановлені під час здійснення Головним управлінням Держпраці у Харківській області перевірки відповідача.
2.3. Також позивач зазначає, що відповідачем не було оплачено належним чином час його перебування у відрядженні у подвійному розмірі робота у вихідні та святкові дні. Така протиправні дії відповідача завдали йому моральної шкоди, які він оцінює в розмірі 1000000 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року, у задоволенні адміністративного позовні відмовлено.
4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що за результатами судового розгляду справи № 820/3870/17 постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року задоволено адміністративний позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до Головного Управління Держпраці у Харківській області, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування припису. Визнано протиправним та скасовано припис Головного управління Держпраці у Харківській області № 20-01/4201/1462-1502 від 11 серпня 2017 року. З огляду на частину 4 статті 78 КАС України обставини встановлені у цій справі не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.
4.1. Харківським окружним адміністративним судом у справі № 820/3870/17 зроблено висновки про те, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області у день звільнення ОСОБА_1 були вчинені всі залежні від нього дії правового характеру, спрямовані на проведення повного розрахунку з позивачем у день звільнення. За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів позивача про порушення відповідачем  строку проведення розрахунку під час його звільнення та те, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області заднім числом оформлено платіжне доручення № 349 від 08 вересня 2016 року. 
4.2. Суд першої інстанції зазначив, що відповідач розрахувався із позивачем за березень 2016 року в листопаді 2016 року в сумі 409,01, що не заперечується сторонами по справі та той факт, що на момент звільнення ОСОБА_1 (08 вересня 2016 року) Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області не мало реальної можливості здійснити вказаний перерахунок, у зв`язку з відсутністю бюджетних коштів. Тому вина відповідача у затримці такого розрахунку відсутня. Отже, під час розгляду даної справи судом не встановлено підстав для притягнення відповідача до відповідальності, передбаченої статтями 116-117 КЗпП України.
4.3. Питання правомірності проведення відповідачем розрахунку з відповідачем компенсації за перебування у відрядженні у вихідні дні у грошовій формі у подвійному розмірі у сумі 3109,28 грн було предметом дослідження адміністративної справи №820/3870/17. Так судом у даній справі встановлено, що позивач вибував у відрядження 23 січня 2011 року о 22:55 год., 20 листопада 2011 року о 23:30 год., 24 лютого 2013 року о 22:20 год., 29 вересня 2013 року о 22:20 год., 10 листопада 2013 року о 22:20 год., 08 грудня 2013 року о 22:20 год., 15 грудня 2013 року о 22:20 год., тобто наприкінці завершення доби неробочого (вихідного) дня. Доказів виконання ОСОБА_1 роботи за посадою відповідно до статті 71 Кодексу законів про працю України у святкові та вихідні дні надано не було. Виплата добових позивачу здійснена у розмірах, визначених законодавством.
4.4. Також судом першої інстанції вказано на те, що висновки, зроблені судом у справі № 820/3870/17 підтверджуються наявними у даній справі доказами. З огляду на те, що дії відповідача під час здійснення розрахунків з позивачем були правомірними, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача суми моральної шкоди. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції
5. У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій він просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, а саме стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області на його користь: середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні 128 071 грн 17 коп.; компенсацію за перебування у відрядженні у вихідні дні у грошовій формі у подвійному розмірі у сумі 3109 грн; моральну шкоду в розмірі 1 000 000  грн.  
6. В обгрунтування касаційної скарги скаржник вказує на те, обставини, які мають значення для справи є недоведеними, суди невірно визнали такі встановленими, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають обставинам справи, судами неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. 
6.1. Скаржник зазначає, що оформлення документів на його звільнення відповідно до наказу відповідача від 08 вересня 2016 року, відповідачем фактично розпочато 09 вересня 2016 року. Зазначене підтверджується відбитком штампу банку на платіжному дорученні про виплату на його користь заробітної плати, де датою отримання цього платіжного доручення вказано 09 вересня 2016 року. А листа відповідача з повідомлення про його звільнення та про проведення з ним остаточного розрахунку під час звільнення скаржник отримав лише 14 вересня 2016 року. На думку скаржника ця дата, 14 вересня 2016 року, є датою остаточного розрахунку під час звільнення. За таких обставин у відповідача виникло зобов`язання сплатити на користь скаржника середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 09 до 14 вересня 2016 року.
6.2. Також на думку скаржника у відповідача станом на 14 вересня 2016 року залишилось невиконаним зобов`язання по виплаті на його користь заробітну плату за березень 2016 року в сумі 409, 01 грн та грошову компенсацію за час перебування скаржника у відрядженні у вихідні в сумі 3 109,28 грн.
6.3. Надалі, після сплати 30 листопада 2016 року на користь скаржника суми заробітної плати за березень 2016 року в розмірі 409, 01 грн у відповідача виникло нове зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 09 вересня по 30 листопада 2016 року за 83 календарні дні, що складає 17         628, 37 грн. З урахуванням суми компенсації за час перебування скаржника у вихідні у сумі 3 109,28 грн, загальний розмір зобов`язання відповідача станом на 30 листопада 2016 року становить 21146, 66 грн.
6.4. Утім, зважаючи на перерахування скаржнику 30 листопада 2016 року коштів у сумі 409, 01 грн за березень 2016 року, без суми компенсації за перебування скаржника у відряджені у вихідні та без урахування суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 30 листопада 2016 року розпочався новий відлік часу за новим зобов`язанням відповідача, яке покрило раніше нараховані зобов`язання з оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 09 вересня по 30 листопада 2016 року, та тривало до 23 лютого 2018 року (дата звернення до суду). 
6.5. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 04 травня 2018 року сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 09 вересня 216 року по 04 травня 2018 року (603 дні) складає 128071,01 грн. А також залишилось невиконаним зобов`язання щодо виплати компенсації за час перебування у відрядженні у вихідні дні в сумі 3109, 28 грн. Всього сума до сплати становить 131180, 45 грн.
6.6. Скаржник вважає, що невиплата відповідачем йому вказаних вище сум є протиправною, здійснену відповідачем з прямим умислом. Така бездіяльність відповідача є порушенням вимог статтей 117 КЗпП України. Відсутність коштів у відповідача не виключає його відповідальність за такі порушення.
6.7. На думку скаржника такою протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати сум коштів, які підлягають виплаті на його користь, скаржнику завдано моральну шкоду. У даному випадку мало місце незаконне звільнення скаржника з роботи у період його тимчасової непрацездатності. Незаконність його звільнення підтверджується довідкою Міжрегіонального управління національного агентства з питань державної служби у Харківській та Сумській областях від 30 вересня 2016 року, на підставі якого на адресу відповідача направлено вимогу про скасування наказу про звільнення позивача з роботи. Відповідачем було сфальсифіковано документи під час звільнення скаржника та протиправно визначено порушення присяги як підставу для такого звільнення. Зазначені дії призвели до порушення честі, гідності та ділової репутації скаржника. Вказані порушення та невидачі скаржнику трудової книжки за відсутності виплат усіх зазначених вище сум у день звільнення скаржника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від скаржника додаткових зусиль для організації свого життя, а також до приниження його честі, гідності та ділової репутації. Також скаржник вказує на те, що він не мав матеріальної можливості сплатити судовий збір під час звернення до суду з позовами для захисту своїх прав. З огляду на тривалість моральних страждань сума моральної шкоди скаржником визначена в сумі 1 000 000 грн.
6.8. Також скаржник зазначає, що рішення у адміністративній справі № 820/5040/16 за його позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі жодного впливу на розгляд даної справи не має, оскільки факти, якими обґрунтовано позовні вимоги підтверджуються наявними у справі доказами. Крім того, станом на час розгляду даної справи судами першої та апеляційної інстанцій справа № 820/5040/16 перебувала на розгляді у суді касаційної інстанції.
6.9. Скаржник зазначив, що під час розгляду даної справи ним надано нові докази, які не були предметом дослідження у справі №820/3870/17 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до Головного Управління Держпраці у Харківській області про скасування припису № 20-01/4201/1462-1502 від 11 серпня 2017 року. Тому посилання судів першої та апеляційної інстанцій на судове рішення у цій справі під час розгляду даної справи є помилковим.  
7. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М. суддів Бевзенка В.М., Данилевич Н.А. від 02 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за даною касаційною скаргою. 
8. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 червня 2019 року, який здійсненого на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 24 червня 2019 року № 810/0/78-19 у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді - доповідача Шарапи В.М., (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14) що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.
9. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 28 квітня 2020 року, прийнято касаційну скаргу до провадження, закінчено підготовчі дії та призначено справу до касаційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статей 262, 340, 344 КАС України.
Позиція інших учасників справи 
10. Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якій він посилаюсь на вірність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Установлені судами фактичні обставини справи 
11. ОСОБА_1 працював на посаді головного спеціаліста відділу правового забезпечення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області. 
12. Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 08 вересня 2016 року № 120 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади відповідно до пункту 4 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (за вчинення дисциплінарного проступку). 
13. Цим же наказом зобов`язано начальника відділу фінансово-господарської роботи здійснити виплату позивачу грошової компенсації за 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.
14. На виконання зазначеного наказу, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області виплатило позивачу 8073,29 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином завіреною копією платіжного доручення № 349 від 08 вересня 2016 року, списком перерахованої заробітної плати (згідно документа № 1-00000045 від 08 вересня 2016 року), випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року.
15. Згідно реєстру бюджетних фінансових зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів № 134 від 08 вересня 2016 року, відповідачем 08 вересня 2016 року внесено фінансове зобов`язання у сумі 8073,29 грн, яке одержане Державною казначейською службою 09 вересня 2016 року. Дана обставина не заперечується і позивачем.
16. Приписом Головного управління Держпраці у Харківській області від 11 серпня 2017 року № 20-01/4201/1462-1502 встановлено, що Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Харківській області вчинено не забезпечено достовірного обліку робочого часу, а саме в дні виїзду ОСОБА_1 у відрядження у 2011 та 2013 роках - неділі табелювалися як вихідні дні («В»), а не визначалися як службові відрядження («ВД») та не виплачено в день його звільнення (08 вересня 2016 року) всіх належних йому виплат.      
17. Постановою Харківського окружного адміністративного суду України від 28 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року, у справі № 820/3870/17 задоволено адміністративний позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до Головного Управління Держпраці у Харківській області, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування припису. Визнано протиправним та скасовано припис Головного управління Держпраці у Харківській області № 20-01/4201/1462-1502 від 11 серпня 2017 року.
18. Зі змісту постанови Харківського окружного адміністративного суду України від 28 листопада 2017 року слідує, що під час розгляду справи № 820/3870/17 Головним управлінням Держпраці у Харківській області не надано доказів правомірності оскаржуваного припису, а сам припис носить вкрай розмитий характер. Судами встановлено, що матеріали справи № 820/3870/17 не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 виконував посадові обов`язки у вихідні дні протягом 2011 та 2013 років. Також відсутні докази існування беззаперечного факту несвоєчасного розрахунку під час звільнення ОСОБА_1 та вини Регіонального відділення Фонду держмайна України по Харківській області у настанні цього протиправного діяння.   
Позиція Верховного Суду
Релевантні джерела права й акти їх застосування
19. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях на час виникнення спірних правовідносин були визначені Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).
20. Відповідно до статті 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
21. Відповідно до статті 72 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на 12 червня 2016 року, далі - КЗпПУ) робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107         цього Кодексу.
22. Відповідно до статті 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
23. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпПУ).
24. Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені Бюджетним кодексом України (в редакції станом на 11 червня 2016 року, далі - Бюджетний кодекс).
25. За приписами частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
26. Наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2012 року № 1407, затвердженого Міністерством юстиції України 17 січня 2013 року за № 130/22662 затверджено Порядок казначейського обслуговування державного бюджету за витратами (в редакції станом на 29 квітня 2016 року, далі - Порядок № 1407).
27. Цей Порядок регламентує організаційні взаємовідносини між органами Державної казначейської служби (далі - орган Казначейства), розпорядниками бюджетних коштів, одержувачами бюджетних коштів, а також розподіл обов`язків та відповідальності між ними в процесі обслуговування державного бюджету за видатками, операціями з надання кредитів за рахунок коштів державного бюджету та з погашення державного боргу з урахуванням вимог         Бюджетного кодексу України         та інших нормативно-правових актів (пункт 1.1. Порядку № 1407).
28. Відповідно до пункту 1.4. Порядку № 1407 розпорядник бюджетних коштів (одержувач бюджетних коштів) здійснює формування та подання документів до системи Казначейства в електронному вигляді протягом операційного дня в межах операційного часу, визначеного органом Казначейства. Документи, що надійшли після операційного часу, опрацьовуються наступного операційного дня. Підтвердженням для розпорядників бюджетних коштів (одержувачів бюджетних коштів) успішного передавання їх електронних документів до системи Казначейства є відповідне сповіщення системи Казначейства. У разі невдалої спроби передавання документів в електронному вигляді до системи Казначейства розпорядником бюджетних коштів (одержувачем бюджетних коштів) здійснюються заходи щодо повторного їх передавання. У разі неможливості передавання документів в електронному вигляді до системи Казначейства з технічних причин або в інших випадках, визначених законодавством, до органу Казначейства подаються документи на паперових та електронних носіях. Датою та часом отримання документів в електронному вигляді органом Казначейства є дата та час, зафіксовані у повідомленні системи Казначейства про отримання цих документів.
29. За приписами пункту 11.7. Порядку № 1407 подані розпорядниками бюджетних коштів та одержувачами бюджетних коштів платіжні доручення перевіряються органами Казначейства щодо наявності всіх необхідних реквізитів, відповідності підписів відповідальних посадових осіб і відбитка печатки установи зразкам. За правильність оформлення та достовірність інформації, наведеної у платіжному дорученні, відповідає розпорядник бюджетних коштів (одержувач бюджетних коштів). У разі невідповідності дати подання даті платіжного доручення у полі "Одержано банком" платіжного доручення на всіх примірниках обов`язково проставляються дата подання та підпис казначея. Після проведення платежу на платіжних дорученнях, за якими проведено оплату, ставиться відмітка у вигляді відбитка штампа казначея "Оплачено" (додаток 33 до цього Порядку).
30. Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за №218/2658 (в редакції станом на 11 вересня 2015 року, далі Інструкція № 59) службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
31. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Питання виходу працівника на роботу в день вибуття у відрядження та в день прибуття з відрядження регулюється правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства (пункти 9,10,11,12 Інструкції № 59).
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
32. 08 лютого 2020 року набув чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
33. Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 460-ІХ, касаційний розгляд справи буде здійснюватися в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
34. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із  того, що з метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підставі позову у суді касаційної інстанції не допускається. 
35. Згідно з нормою частини 4 статті 328 КАС України (в редакції до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 
36. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 242 КАС України (в редакції до 08 лютого 2020 року), відповідно до яких судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справ, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
37. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
38. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області до ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 128 070,87 грн, компенсації за перебування у відрядженні у вихідні дні у грошовій формі у подвійному розмірі у сумі 3109, 28 грн та моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив зокрема, з того, що обставини, встановлені під час судового розгляду справи № 820/3870/17 мають преюдиційне значення для розгляду даної справи та з огляду на положення частини 4 статті 78 КАС України не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.   
39.  Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
40. Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що за результатами розгляду справи № 820/3870/17 визнано протиправним та скасовано припис Головного Управління Держпраці у Харківській області від 11 серпня 2017 року № 20-01/4201/1462-1502 яким було встановлено порушення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області вимог законодавства про працю під час обрахування заробітної плати ОСОБА_1 .
41. Зі змісту наявних у справі копій постанови Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2017 року та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 820/3870/17 (том І а.с. 154-165) слідує, що за результатами розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій зроблені висновки про те, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області не допущено порушень статті 72 КЗпП України щодо виплати ОСОБА_1 добових за час перебування у відрядження у 2011 та 2013 роках. 
42. Порушення Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області вимог статті 72 КЗпП України не встановлено і під час розгляду даної справи. Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтується на всебічному дослідженні матеріалів даної справи.   
43. Також у справі № 820/3870/17 суди дійшли висновків про те, що Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області були вчинені всі необхідні дії для здійснення з ОСОБА_1 розрахунків під час звільнення 08 вересня 2019 року. 
44. Таких же висновків дійшли суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду даної справи. Верховний Суд погоджується з такими висновками та констатує, що вони підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. А саме копією платіжного доручення, списком перерахованої заробітної плати та випискою з карткового рахунка позивача за період з 01 вересня по 16 лютого 2017 року, листа Головного управління державної казначейської служби у Харківській області від 30 березня 2018 року. 
45. Із зазначених доказів слідує, що платіжне доручення відповідача від 08 вересня 2016 року на виплату позивачу заробітної плати прийнято відповідним органом державної казначейської служби 09 вересня 2016 року. З огляду на пункт 1.4. Порядку № 1407 зазначене не є порушенням. Отже, посилання позивача на проведення розрахунку з ним лише 14 вересня 2016 року не підтверджується матеріалами справи.
46. У справі № 820/3870/17 встановлено, що виплата ОСОБА_1 коштів у листопаді 2016 року не є затримкою остаточного розрахунку з позивачем, позаяк ця виплата зумовлена змінами у штатному розписі, який було затверджено вищестоящими органами 12 квітня 2016 року та затвердженням відповідного фінансування лише 28 жовтня 2016 року. Крім того судами зауважено, що дана обставина стосувалася не лише позивача, а й усіх працівників Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області.
47. Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наявних у дані справі доказів дійшли вірних висновків про те, що здійснення відповідачем у листопаді 2016 року виплати 409,01 грн не є порушенням вимог статті 116 КЗпП України, оскільки надання бюджетних асигнувань для здійснення виплат відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року № 11, лише в жовтні 2016 року, підтверджується наявними у справі доказами, а саме листами Міністерства фінансів України, Фонду державного майна України від 22 жовтня 2016 року № 110.
48. Верховний Суд зазначає, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати нарахування та виплату позивачу заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Мінстрів України станом на час виплати такої заробітної плати.    
49. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 815/13505/16 та від 31 січня 2018 року у справі № 810/1304/16. Підстав для відступу від такої правової позиції відсутні.     
50. За таких обставин Верховний Суд констатує, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірних висновки про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення на користь позивача сум у розмірі 128 070,87 грн та 3109, 28 грн. З огляду на те, що стягнення моральної шкоди на користь позивача є похідними від встановлення порушення відповідачем вимог Кодексу законів про працю України та стягнення зазначених вище виплат, у їх задоволенні також слід відмовити. Такі висновки судами зроблені з урахуванням результатів розгляду справи № 820/3870/17 та ґрунтуються та наявних у даній справі доказах.
51. Доводи касаційної скарги зводяться на незгоди відповідача із правовою оцінкою судами обставин справи.
52. За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмовити в їх задоволенні.
53. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
54. Доводи та аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
55. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
56. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
57. Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
58. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржених рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.
59. Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
60. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
61. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 262, 340, 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду