Постанова
Іменем України
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 562/1367/14-ц
провадження № 61-16417св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,   
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач -Приватне підприємство «Явір-2000»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року у складі головуючого-судді Кушніра О. Г. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства (далі - ПП) «Явір-2000» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за весь час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він 20 листопада 2011 року написав заяву про прийняття його на роботу за сумісництвом на посаду начальника Рівненського регіонального управління охорони ПП «Явір-2000» і фактично у цей же день приступив до роботи, однак наказ про прийняття на роботу був виданий лише 21 травня 2012 року, на підставі його заяви, дата якої фальсифікована. Наказом від 02 липня 2012 року № 56-к його переведено на основне місце роботи начальника Рівненського регіонального управління охорони, на підставі заяви від 18 червня 2012 року, яку він не писав. Позивач зазначає, що 11 квітня 2014 року під психологічним тиском керівництва ПП «Явір-2000» він написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін з 15 квітня 2014 року. Позивач вважає, що у вказаній заяві відсутня точна дата звільнення, а тому наказ ПП «Явір-2000» від 15 квітня 2014 року № 60-к про його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України  є незаконним. Крім того, відповідач не здійснив всі необхідні розрахунки при звільненні та не видав йому трудову книжку. У зв`язку з незаконним звільненням з роботи, невиконанням умов трудового договору, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, перебуванні його у пригніченому стані, втраті спокою та погіршенням самопочуття.     
 
Крім того, у жовтні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПП «Явір-2000» про стягнення незаконно утриманої, не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, який ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2014 року об`єднано в одне провадження із вищевказаним позовом.
 
Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги, ОСОБА_3 просив: визнати незаконним наказ ПП «Явір-2000» від 15 квітня 2014 року № 60-к про його звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України; поновити його на посаді начальника Рівненського регіонального управління охорони ПП «Явір-2000»; стягнути з відповідача на його користь незаконно утриману заробітну плату в сумі 2 619 грн, не отриману заробітну плату в сумі 5 866,14 грн, грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок затримки видачі трудової книжки за період з 15 квітня 2014 року по 17 травня 2014 року в сумі 1 895,23 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при проведенні повного розрахунку при звільненні за період з 15 квітня 2014 року по день ухвалення рішення, середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення за період з 15 квітня 2014 року по день ухвалення рішення, а також моральну шкоду в розмірі 7 600 грн.  
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПП «Явір-2000» на користь  ОСОБА_3 заробітну плату в сумі 5 866,14 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 38 886,42 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 20 листопада 2011 року по 21 травня 2012 року в сумі 671,04 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено перебування його у трудових відносинах з відповідачем в цей період. Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про стягнення незаконно утриманої заробітної плати за листопад 2012 року у сумі 2 619 грн та про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з недоведеністю вимог у цій частині. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, місцевий суд виходив із того, що відповідачем не доведено належними доказами виплату позивачу заробітної плати у загальному розмірі 5 866,14 грн, а тому вона підлягає стягненню з відповідача, у зв`язку з чим підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення (16 квітня 2014 року) по день ухвалення рішення (27 лютого 2017 року).    
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Явір-2000» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 лютого 2017 року в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, незаконно утриманої зарплати та моральної шкоди скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення. Стягнуто з ПП «Явір-2000» на користь ОСОБА_3 незаконно утриману зарплату в сумі 2 619 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2014 року по 27 лютого 2017 року в розмірі 8 500 грн без утримання податку і інших обов`язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 300 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.      
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позову про стягнення незаконно утриманої зарплати в сумі 2 619 грн, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідачем незаконно відраховано із заробітної плати позивача 2 619 грн без відрахування податку й інших обов`язкових платежів. Крім того, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, апеляційний виходив із того, що у зв`язку з непроведенням відповідачем повного розрахунку при звільненні позивача, останньому була заподіяна моральна шкода при визначенні розміру якої апеляційним судом враховано принцип розумності та справедливості. Також апеляційний суд не погодився з розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки суд першої інстанції обчислив середньоденну заробітну плату  ОСОБА_3 з порушенням пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а також апеляційний зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосувавши принцип співмірності.        
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції, а в частині відшкодування моральної шкоди скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не врахована правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16, оскільки, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд не врахував співвідношення розміру недоплаченої заробітної плати в сумі 88 485,14 грн до заробітної плати працівника в розмірі 1 900 грн та істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, встановленим апеляційним судом у сумі 39 253 грн.  Крім того, заявник не погоджується із розміром моральної шкоди, яку стягнув апеляційний суд та вважає, що з відповідача має бути стягнута моральна шкода в розмірі 7 600 грн, оскільки судом встановлена протиправна поведінка відповідача в непроведенні повного розрахунку з позивачем в день звільнення.      
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
12 квітня 2018 року справу № 562/1367/14-ц за позовом  ОСОБА_3  ПП «Явір-2000» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за весь час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди передано до Верховного Суду. 
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року вищевказану справу призначено до судового розгляду. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_3 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_3 наказом від 21 травня 2012 року № 45-к прийнятий на посаду начальника регіонального управління охорони ПП «Явір-2000» за сумісництвом з 21 травня 2012 року.   
 
Наказом від 02 липня 2012 року № 56-к ОСОБА_3 переведено на основне місце роботи начальником регіонального управління охорони ПП «Явір-2000» із збереженням попередньої заробітної плати.  
 
На підставі заяви ОСОБА_3 від 11 квітня 2014 року, ПП «Явір-2000» винесено наказ від 14 квітня 2014 року № 60-к, яким звільнено ОСОБА_3 за угодою сторін за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 15 квітня 2014 року.  
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
 
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
 
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
 
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненнівідповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 
1)     розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 
2)     період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 
3)     ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 
4)     інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
 
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, вищезазначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
 
Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі                  № 6-113цс16 щодо застосування статті 117 КЗпП України.
 
Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було порушено норми трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати, право позивача на яку оспорювалось та не визнавалось відповідачем, отже наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування принципу співмірності та стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків виплати належних працівнику коштів у розмірі 8 500 грн, врахувавши розмір недоплачених роботодавцем сум, а також те, що зазначений розмір відшкодування є достатнім для задоволення потреб позивача та не призводить до його збагачення.  
 
Доводи заявника в касаційній скарзі про неврахування апеляційним судом при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16 не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення та не суперечать висновкам, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) в якому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування статті 117 КЗпП України.  
 
Згідно із статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.
 
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
 
З урахуванням викладеного, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що внаслідок не проведення повного розрахунку при звільненні, позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у втраті душевного спокою у зв`язку з неотриманням зароблених коштів та зі зміною звичного розпорядку життя, розмір якої, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визначив у сумі  300 грн.  
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Отже, висновки апеляційного відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані ним.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанції - без змін.
 
Судові рішення в частині визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку сторонами не оскаржуються, тому Верховним Судом не переглядаються. 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу   ОСОБА_2  залишити без задоволення. 
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 рокузалишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді:	В. О. Кузнєцов   В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук