ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3845/20 Справа № 203/4439/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Догонової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" та ОСОБА_1 

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Євгенії Сергіївни, ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Центральної районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування збитків, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" (далі - ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп"), державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Євгенії Сергіївни, ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Центральної районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування збитків, зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 27.06.2007 року між нею та АКБ "Форум" було укладено кредитний договір, в забезпечення якого між позичальником та АКБ "Форум" було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки стала належна їй квартира АДРЕСА_1 ). Згодом, за рішенням суду з неї на користь АКБ "Форум" було стягнуто заборгованість за укладеним кредитним договором.

22 травня 2018 року ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" через аукціон набуло право вимоги за укладеним з позивачкою кредитним договором.

05 липня 2018 року ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" звернулося до державного реєстратора КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Є. С. і керуючись приписами договору іпотеки, у позасудовому порядку набуло право власності на предмет іпотеки, після чого позивачку, її сина та малолітнього онука було незаконно знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позивачка зазначала, що вимушена винаймати житло. Квартиру було кілька разів відчужено. Останнім власником квартири є ОСОБА_1 .

Позивачка вважала, що реєстратор не мала права вчиняти відповідні реєстраційні дії з реєстрації за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" права власності на спірну квартиру, оскільки це, серед іншого, суперечило Закону України від 03.06.2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Крім того, при реєстрації права власності було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений відповідним договором.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за новим іпотекодержателем; скасувати державну реєстрацію; витребувати майно з незаконного володіння ОСОБА_1 ; відшкодувати збитки, пов`язані з проживанням позивачки в орендованій квартирі в сумі 105 000,00 грн.; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради поновити реєстрацію позивачки, її сина та онука у квартирі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" на користь ОСОБА_2 компенсацію заподіяних збитків в сумі 105 000,00 грн., компенсацію судових витрат в сумі 521,47 грн., разом - 105 521,47 грн.

Стягнуто з державного реєстратора КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Є.С. на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат в сумі 521,47 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат в сумі 521,47 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2019 року виправлено описку в рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.12.2019 року.

Викладено абзац третій резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", державного реєстратора комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Євгенії Сергіївни на користь ОСОБА_2 у солідарному порядку компенсацію заподіяних збитків в сумі 105 000,00 грн.».

Доповнено резолютивну частину новим абзацом такого змісту: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат в сумі 521,47 грн.».

В апеляційній скарзі ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення місцевого суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у оскаржуваній частині, в іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційні скарги, кожна окремо, мотивовані тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзивах на апеляційні скарги, позивачка просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скарги відповідачів - без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 27.06.2007 року між Акціонерним комерційним банком "Форум" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 0189/07/03-Z, за умовами якого АКБ "Форум" надало позивачці грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США строком до 26.06.2017 року, зі сплатою процентів в розмірі 13,0 % на рік (т.1 а.с.16,17).

Того ж дня, в забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між АКБ "Форум" та позивачкою було укладено іпотечний договір № 07-422/07, предметом якого стала належна позивачці від 12.07.2001 року квартира АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В.М. і зареєстрований у реєстрі за № 2317 (т.1 а.с.18-22).

У зв`язку з порушенням позивачем умов кредитного договору та наявною заборгованістю, Банк звертався до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2015 року у позовних вимогах Банку було відмовлено. 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2015 року у цивільній справі № 203/151/15-ц рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.06.2015 року було скасовано та ухвалено нове. З ОСОБА_2 на користь ПАТ "Банк Форум" (правонаступник АКБ "Форум") було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 27.06.2007 року № 0189/07/03-Z: 8 998,39 доларів США борг за кредитом; 1 012,17 доларів США заборгованість за відсотками; 9 156,33 грн. пені та 5 000,00 грн. штрафу. 

Ухвалою ВСУ від 30.05.016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.09.2015 року залишено без змін.

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист та пред`явлено для виконання до Кіровського ВДВС, відкрито виконавче провадження ВП № 50178399. Однак, постановою державного виконавця Центрального (Кіровського ) відділу ДВС м. Дніпро від 26.12.2017 року виконавчий лист було повернуто стягувачу, у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

Дотепер рішення суду не виконане (т.1 а.с.23-25).

31 травня 2018 року між ПАТ "Банк Форум" та ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" було укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором, за яким останнє набуло права іпотекодержателя за іпотечним договором від 27.06.2007 року № 07-422/07 (т.2 а.с.28).

05 червня 2018 року ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" звернулося до позивачки з повідомленням про відступлення права вимоги за кредитним договором та вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором від 27.06.2007 року № 0189/07/03-Z, якою попередило про свій намір реалізувати право іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, зокрема, у способи, передбачені статтями 36-38 Закону України від 05.06.2003 року № 898-IV "Про іпотеку" (т.1 а.с.81-86,89, т.2 а.с.33-35).

05 липня 2018 року ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" звернулося до КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України"Про іпотеку" (т.2 а.с.22).

06 липня 2018 року державний реєстратор КП "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіна Є. С. ухвалила рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 41946112 про державну реєстрацію права власності ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" на спірну квартиру (т.2 а.с.24,25).

11 липня 2018 відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за заявою ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" зняв з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири позивачку, її сина - ОСОБА_5 , та онука - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.2 а.с.90,91).

17 липня 2018 року спірну квартиру за договором купівлі-продажу придбав ОСОБА_7 (т.1 а.с.31, т.2 а.с.63,64).

09 листопада 2018 року спірну квартиру за договором купівлі-продажу придбала ОСОБА_1 (т.1 а.с.35,133-135).

З 16.06.2018 року позивачка за договором оренди квартири винаймає житло за адресою: АДРЕСА_2 . Станом на 25.07.2019 року позивачкою сплачено орендних платежів на суму 105 000,00 грн. (т.1 а.с.38-40, т.2 а.с.87).

Крім того, Умовами іпотечного договору від 27.06.2007 року, зокрема пункту 6.1 розділу 6, передбачено, що іпотекодержатель має право вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

За змістом пункту 6.3 розділу 6 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом вчинення виконавчого напису на предмет іпотеки. У випадку неможливості реалізувати предмет іпотеки по виконавчому напису та/або у випадку, якщо аукціон (публічні торги) оголошено такими, що не відбулися, сторони домовилися здійснити такі дії: передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку" та направлення вирученої суми на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при реєстрації права власності за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" було порушено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений відповідним договором. Також, спірна квартира не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп", як забезпечення виконання позивачкою умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Крім того, суд прийшов до висновку, що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.

Так, статтею 4 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, зокрема, іпотека. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За положенням п.5 ч.1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, право або інтерес позивача може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (частина друга статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача.

Такий правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 04.09.2018 року у справі № 915/127/18.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права.

Як вірно було установлено судом першої інстанції, такої вимоги у справі позивачкою не було заявлено, а тому підстави для задоволення позову у цій частині відсутні. З таким висновком погоджується колегія суддів.

Проте, прийшовши до такого висновку, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про витребування з незаконного володіння спірного нерухомого майна.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачка укладаючи договір іпотеки, добровільно надала згоду про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а отже спірна квартира вибула з власності позивачки виключно за її власним вибором та за наявності її безумовної згоди. Це також підтверджується умовами Іпотечного договору № 07-423/07 від 27.06.2007 року (п.6 Договору), де зазначено, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору. Даний договір позивачкою не було оскаржено.

Отже, спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивачки з її волі, внаслідок порушення зобов`язань за кредитним договором.

Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 755/21646/15-ц та у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 522/4415/17.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 нього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ПК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав-майно-у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, Ns 15123/03, § 45, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCUv. ROMANIA, N9 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, No 7097/10, ЄСПЛ, віл 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13,15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_17, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до ОСОБА_17 як спадкоємця ОСОБА_18 відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру ОСОБА_17 стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви ОСОБА_17 про визнання його спадкоємцем ОСОБА_18.
По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені ОСОБА_17 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності ОСОБА_17. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях ОСОБА_17 В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_17 було порушено. З огляду на, що ОСОБА_17 був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття ОСОБА_18 квартири ОСОБА_17 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_18 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії ОСОБА_17 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.
Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.
Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_2, як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод».

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц, у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року у справі № 204/198/16-ц.

Оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу, ЄСПЛ загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулось у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами, в яких особи позбавлені права власності на майно, котре набуте злочинним шляхом або щодо котрого припускається, що воно було придбане незаконно (рішення ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.94, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 5.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 4.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6.11.2008).

Отже, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання справедливого балансу в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. При цьому судом першої інстанції взагалі не було надано жодної оцінки обставинам, за яких майно було набуте у власність та зокрема поведінка особи, з власності якої майно витребовується та взагалі не досліджувалось.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, відповідачем ОСОБА_1 було придбано дану квартиру для проживання своєї родини, в якій вони всі і зареєстровані, зокрема малолітня дитина. В даній квартирі було проведено поточний ремонт, після якого вартість спірної квартири зросла (що підтверджується звітом про оцінку квартири).

Ці обставини підтверджують той факт, що квартира відповідачем ОСОБА_1 була придбана для проживання в ній відповідача разом із своєю родиною, а не для подальшого її продажу.

А отже, задовольняючи позовні вимоги щодо витребування майна від добросовісного набувача не було дотримано справедливого балансу в питаннях позбавлення майна, що призвело до позбавлення відповідача ОСОБА_1 та її родини, у тому числі малолітньої дитини, єдиного житла.

Крім того, як було зазначено вище, у відповідності до вимог ст. 387 ЦК України саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Оскільки, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за новим іпотекодержателем ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та скасуванні державної реєстрації за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп", відповідно, позивач не довела своє право на витребування спірного майна від нового набувача, якою є відповідачка ОСОБА_1 . 

Також, колегія вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за новим іпотекодержателем та скасуванні державної реєстрації з підстав невірного обрання позивачем способу захисту, передчасно встановив мотивувальною частиною обставини у справі саме відносно зазначених позовних вимог.

Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення з ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп", державного реєстратора комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Є.С. на користь ОСОБА_2 у солідарному порядку компенсації заподіяних збитків в сумі 105 000,00 грн., які позивачка понесла, оскільки була змушена винаймати житло за договором оренди (найму) житлового приміщення від 16.06.2018 року (т.1 а.с.38-40), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про покладення солідарного обов`язку відповідачів відповідати за збитки понесені позивачкою.

Відповідно до ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Разом з тим, доказів реєстрації договору оренди (найму) житлового приміщення у встановленому законом порядку, позивачкою не було надано. 

Також, не було надано ні належних доказі, ні належного правового обґрунтування застосування солідарної відповідальності відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" та державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Євгенії Сергіївни.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивачки ОСОБА_2 на користь відповідачів ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, сплачений останніми за подачу апеляційних скарг в розмірі 5 032,81 грн. на кожного.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" та ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", державного реєстратора Комунального підприємства "Реєстрація нерухомості та бізнесу" Бутюгіної Євгенії Сергіївни, ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Центральної районної в місті Дніпрі ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування збитків, зобов`язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" судовий збір в розмірі 5 032,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5 032,81 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко