П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 травня 2020 р.	м. Одеса	Справа № 420/4877/19	
Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
12:11 год., м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
24.02.2020 року;
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
          
     П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді - Єщенка О.В.
                           суддів                      - Димерлія О.О.
                                                            - Танасогло Т.М.
        За участю: секретаря - Іщенка В.О.
              апелянта - ОСОБА_1 
              представника третьої особи - Ігнатьєва Ю.О. (ордер від 27.05.2020 року)  

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, Приватного підприємства "Яна" про визнання зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію повністю компенсувати усім приміським перевізникам Одеської області (які здійснюють регулярні приміські автобусні перевезення на підставі відповідних договорів з Одеською обласною державною адміністрацією) витрати на перевезення пільгових категорій громадян, передбачених бюджетом Одеської області, за 2016-2019 роки; зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію негайно розірвати Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування від 14.04.2016 року між Одеською обласною державною адміністрацією (ЄДРПОУ 00022585) та Приватним підприємством "Яна"; заборонити Одеській обласній державній адміністрації допуск до наступних тендерів Приватного підприємства "Яна" на перевезення громадян приміськими маршрутами; стягнути з Одеської обласної державної адміністрації на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3 004 560 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що під час користування послугами приміського громадського транспорту позивачу було відмовлено у пільговому проїзді як інваліду ІІ групи зору. З`ясувавши підстави такої відмови, позивач встановив, що компенсація коштів на пільгові перевезення з боку Одеської обласної державної адміністрації не здійснюється, хоча таке зобов`язання виходить із права осіб на пільговий проїзд. При цьому, згідно розпорядження ОДА №515/А-2018 від 21.05.2018 року "Про затвердження розміру щомісячних наявних виплат Одеській області у 2018 році" кошти на компенсацію витрат приміських перевізників з перевезення груп осіб, які мають пільги, передбачено; на національному рівні законодавчі акти (Бюджетний кодекс України) та нормативні підзаконні акти (Постанови КМ України) встановлюють порядок проведення компенсації, її розмір та умови надання, а чинне законодавство не передбачає умов, за яких можливою є відмова у забезпеченні безоплатного проїзду пільгових груп громадян; інші перевізники, наприклад Укрзалізниця та Міжнародний автовокзал м. Одеси дотримуються прав людей з інвалідністю, інших пільгових категорій громадян та надають право на пільговий проїзд. Вказані обставини свідчать про порушення прав та інтересів позивача у цій сфері та про безумовні підстави для відшкодування моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями органів державної влади, яку позивач оцінює у 3 004 560 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що аналіз норм Закону України "Про автомобільний транспорт", Бюджетного кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 показав, що при реалізації права громадян на пільговий проїзд міським транспортом: автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом; органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Водночас, судом зазначено, що в межах розгляду даної справи позивачем під сумнів ставиться належність здійснення виплат по компенсації перевізникам витрат на пільгові перевезення, обов`язок щодо проведення яких покладено на Одеську обласну державну адміністрацію. Однак, звернувшись до суду з вимогою про зобов`язання повністю компенсувати усім приміським перевізникам Одеської області (які здійснюють регулярні приміські автобусні перевезення на підставі відповідних договорів з Одеською обласною державною адміністрацією) витрати на перевезення пільгових категорій громадян, передбачених бюджетом Одеської області, за 2016-2019 роки, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки не є особою, права якої порушені у зв`язку із відсутністю повної компенсації витрат  на перевезення всіх пільгових категорій громадян. Саме лише посилання на відмову перевізника ПП "Яна" в особі водія  маршрутки у пільговому перевезенні не є достатнім для будь-яких висновків суду, оскільки відсутні будь-які докази звернення позивача у зв`язку із цим до самого перевізника із заявою (скаргою).
З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів звернення зі скаргою до ПП "Яна" та отримання відповіді із посиланням на невідшкодування витрат як підставу для відмови у пільговому перевезенні позивачем, а також те, що договір Одеської облдержадміністрації та ПП "Яна" є адміністративним договором, розірвання якого, на відміну від визнання його недійсним, може вимагати виключно сторона цього договору, а не будь-яка особа, яка убачає порушення своїх прав у відносинах із перевізником, та висновки суду, яке набрало законної сили, про те, що у серпні місяці позивач не мав права не тільки на безкоштовний проїзд, а навіть на вищенаведену 50% знижку на проїзд, беручи до уваги відсутності порушень з боку Одеської обласної державної адміністрації прав позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у тому числі і вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано порушення відповідачем та третьою особою порядку подання відзиву на адміністративний позов та пояснень по справі, чим порушено принцип рівності сторін у справі та забезпечення учасника справи можливістю ознайомитись із поданими матеріалами. У тому числі апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, і обставинам справи та помилково не враховано, що факт звернення позивача із скаргою на перевізника не заперечується сторонами та висновками судових рішень в інших справах, а не забезпечення перевізника відповідними фінансовими ресурсами у відшкодування витрат, пов`язаних із пільговим перевезенням осіб, безумовно свідчить про порушення прав позивача як особи з інвалідністю на пільговий проїзд. З огляду на те, що третя особа порушила свої зобов`язання щодо пільгового перевезення пасажирів, апелянт вказує на те, що у суду першої інстанції були достатні правові підстави для задоволення позову у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.
Судом першої інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, згідно Довідки МСЕК серії 12 ААА №897319 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи.
Позивач користується послугами перевізника ПП "Яна" на окремих маршрутах, зокрема №92Т ст. Усатове - Одеса АС "АВ Привоз", №88 Одеса АС "АС-7 Південна" - Надлиманське, №46Т Дачне - Одеса АС "АВ Привоз", №91Т Одеса АС "АС-7 Південна" - Алтестове.
Для здійснення регулярних перевезень між ПП "Яна" та Одеською обласною державною адміністрацією за результатом проведеного конкурсу було укладено Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування від 14.04.2016 року №18/16.
Під час користування послугами з перевезення 16.08.2017 року позивачу було відмовлено у пільговому проїзді.
11.05.2019 року позивач звернувся до В.о. голови Одеської ОДА із заявою, в якій просив здійснити дії щодо надання пільгового проїзду громадян в приміському транспорті у повному обсязі, забезпечити контроль дотримання приміськими перевізниками по наданню пільгового проїзду громадян в приміському транспорті у повному обсязі та провести службову перевірку щодо реалізації законних прав громадян.
Оскільки відмова у пільговому проїзді в приміському транспорті пов`язана із незабезпеченням державною адміністрацією компенсації перевізнику відповідних витрат та не виконанням перевізником своїх зобов`язань, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-III забезпечення організації пасажирських перевезень покладається, зокрема, на приміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі району, - на районні державні адміністрації.
За змістом ст. 31 Закону України від 05.04.2001 року №2344-III відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються, у тому числі, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.
За правилами ст. 37 Закону України від 05.04.2001 року №2344-III пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.
Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.
Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.
Згідно із ч. 1 ст. 42 Закону України від 05.04.2001 року №2344-III договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.
Відповідно до ст. 29 Закону України від 05.04.2001 року №2344-III автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Разом з цим, за приписами ст. 38-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 року №875-XII транспортне обслуговування осіб з інвалідністю здійснюється на пільгових умовах.
Особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.
Особи з інвалідністю, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю першої групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю або дитину з інвалідністю), мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.
Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України "Про транспорт".
Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.
Порядок транспортного обслуговування осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, річковим, автомобільним та міським електричним транспортом.
Таким чином, при реалізації права громадян на пільговий проїзд міським транспортом органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.
Забезпечення фінансової можливості органом виконавчої влади та фактична реалізація пільгового проїзду є передумовами для осіб користуватись встановленими законом пільгами, а автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.
Водночас, судом першої інстанції вірно враховано, що за правилами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Встановлення під час розгляду справи порушень прав та інтересів особи, яка звернулась за їх захистом в судовому порядку, є підставою для перевірки відповідності прийнятих рішень чи вчинених дій суб`єкта владних повноважень критеріям правомірності і обґрунтованості, наведеним у ч. 2 вказаної статті адміністративного процесуального законодавства.
В іншому випадку, у разі відсутності порушеного права чи інтересу оспорюваними діями чи рішеннями суб`єкта владних повноважень, вказані обставини є підставою для відмови в позові.
Колегія суддів враховує, що реалізація права на пільговий проїзд відбувається у порядку та умовах, встановлених законом. Правила пільгового перевезення осіб з інвалідністю не ставиться у залежність від проведення органом виконавчої влади компенсації витрат перевізника у зв`язку із таким перевезенням.
Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не проведення такої компенсації витрат або їх компенсування перевізнику не у повному обсязі ніяким чином не впливає на інтереси позивача у реалізації в установленому порядку права на пільговий проїзд.
При цьому, договір Одеської облдержадміністрації та ПП «Яна» є адміністративним договором,  розірвання якого може вимагати виключно сторона цього договору, а не будь-яка особа, яка убачає порушення своїх прав у відносинах із перевізником.
У тому числі, вимоги про заборону Одеській обласній державній адміністрації допуску до наступних тендерів Приватного підприємства "Яна" на перевезення громадян приміськими маршрутами фактично заявлені на майбутнє, що спростовує доводи позивача про порушення прав та інтересу у цій сфері на момент звернення із позовом.
Водночас, відповідно до  ст. 56 Конституції України  кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ст.ст.  22,  23 Цивільного кодексу України  особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За правилами  ст. 1167 Цивільного кодексу України  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до  ст. 1173 Цивільного кодексу України  шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
При цьому, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи викладене, з огляду на необґрунтованість позовних вимог та відсутність обставин для їх задоволення, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції і про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати про допущення судом першої інстанції  порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення.
З огляду на наведене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2020 року.

   Головуючий суддя:                                                            О.В. Єщенко
                             
                            судді:                                                            О.О. Димерлій
                                                                                                    
                                                                                                   Т.М. Танасогло