П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

06 квітня 2020 року                                                                                    м. Київ
 
Справа № 22-3709                                     Головуючий у1-й інстанції - Коробенко С. В. 
Унікальний №760/4153/17                                                              Доповідач - Пікуль А. А.
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
                    
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, ОСОБА_2 , треті особи: Управління патрульної служби Міністерства внутрішніх справ у м. Києві; Державна казначейська служба,  про відшкодування матеріальної шкоди, завданої унаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
 
у с т а н о в и л а:
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позивач просила стягнути з відповідача компенсацію за спричинену матеріальну шкоду в розмірі 18 319 грн 15 коп., яка складається з шкоди, завданої транспортному засобу в розмірі 17 119 грн 15 коп. та витрат на проведення експертизи в розмірі 1 200 гривень.
В обґрунтування заявлених вимог зазначила таке. 11 серпня 2015 року на вул. Великій Васильківській в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю належного Позивачу автомобіля «РУТА-25», д/н НОМЕР_1 , та службового автомобіля «Тойота», д/н НОМЕР_2 , під керуванням інспектора патрульної поліції ОСОБА_2 , в результаті якої автомобіль ОСОБА_1 було пошкоджено.
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2015 винним у дорожньо-транспортній пригоді був визнаний інспектор патрульної поліції ОСОБА_2 . Цивільна відповідальність володільця службового автомобіля «Тойота», д/н НОМЕР_2 застрахована в ПрАТ «СК «Україна». Позивач має право вибору, до кого звернути свої вимоги про відшкодування шкоди, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, висловленою ним під час розгляду справи № 6-229цс14 від 28.04.2015. Тому позивач просила стягнути компенсацію заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 18 319 грн. 15 коп. з Департаменту патрульної поліції, оскільки водій ОСОБА_2 перебував з Департаментом у трудових відносинах під час дорожньо-транспортної пригоди.
Ухвалою районного суду від 24 жовтня 2017 року в якості співвідповідача у справі судом на підставі заяви позивача залучено ОСОБА_2 
19 лютого 2018 року представник позивача подав заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, згідно з якою заявив вимоги про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 21 100 грн. 75 коп. При цьому ОСОБА_1  наполягала, що саме Департамент патрульної служби Національної поліції України є належним відповідачем, оскільки є фактичним правонаступником Управління патрульної служби МВС України в м. Києві, в якому ніс службу ОСОБА_2 .
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити пред`явлені до  Департаменту патрульної поліції позовні вимоги у повному обсязі (а.с.216-221).
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не подали, Департамент патрульної поліції Національної поліції України та ОСОБА_2 отримали ухвалу про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги  10 лютого 2020 року (а.с.246, 249).
 
За правилами ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
При вирішенні справи районним судом встановлені наступні обставини. 
ОСОБА_1 є власником транспортного засобу (автобуса) «РУТА 25 ПЕ», д/н НОМЕР_1 (а.с.19).
11 серпня 2015 року в м. Києві на вул. Великій Васильківській в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода з участю службового автомобіля «Тойота», д/н НОМЕР_2 , під керуванням інспектора патрульної поліції ОСОБА_2 та автобуса марки «РУТА 25 ПЕ», д/н НОМЕР_1 , належного на праві власності ОСОБА_1 .
Постановою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2015 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, тобто у дорожньо-транспортній пригоді, за наслідками якої належний ОСОБА_1 автомобіль було пошкоджено (а.с.6).
Відповідно до Висновку спеціаліста-оцінювача №99/2-17 від 22.02.2017 щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «РУТА 25 ПЕ», д/н НОМЕР_1 , він складає 17 119 грн.15 коп. (а.с.7-26).
У період з 06.06.2015 до 19.08.2015 автомобіль "Toyota Prius", н/з НОМЕР_3 , було зареєстровано за «Автогосподарством ГУМВС України в м. Києві». З 19.08.2015 до 27.04.2017 вказаний автомобіль значився за Департаментом патрульної служби МВС України, а з 27.04.2017 по теперішній час - належить Департаменту патрульної поліції (а.с.88).
Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 11.08.2015, ОСОБА_2 працював на посаді старшого інспектора патрульної поліції служби роти №6 батальйону № 4 Управління патрульної служби МВС у м. Києві. (а.с.135)
ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди не перебував у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції. Більше того, Департамент патрульної поліції як юридична особа зареєстрований лише 07 листопада 2015 року, тобто вже після настання аварії.
Управління патрульної служби МВС у м. Києві згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 підлягало ліквідації без визначення правонаступника. В той же час, станом на день розгляду справи відомості про припинення Управління як юридичної особи до Єдиного державного реєстру не внесені, тобто процес ліквідації не завершено. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що немає підстав вважати Департамент патрульної поліції правонаступником Управління патрульної служби МВС у м. Києві, а тому і вимоги до Департаменту про відшкодування збитків, завданих ОСОБА_1  працівником Управління патрульної служби МВС у м. Києві є безпідставними.
Крім того, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника (водія) службового транспортного засобу марки «Toyota Prius», н/з НОМЕР_3 , була застрахована в ПрАТ «СК «Україна» на підставі полісу №АІ/7090292 (а.с.196). Водночас матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до ПрАТ СК «Україна» із заявою про виплату страхового відшкодування за страховим випадком, який стався 11 серпня 2015 року. Відтак, немає і доказів відмови страхової компанії у задоволенні такої заяви.
За таких обставин районний суд не вбачав підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, заявлених до неналежних відповідачів, беручи до уваги також і те, що відповідальність водія службового автомобіля "Toyota Prius", н/з НОМЕР_3 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у встановленому законом порядку в ПрАТ СК «Україна».
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.
Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності обставинам справи висновків районного суду про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки на підставі постанови КМУ від 16 січня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було ліквідовано територіальний орган Управління патрульної служби МВС України в м. Києві та замість нього створено територіальний орган Національної поліції Департамент патрульної поліції з тими ж публічними функціями та задачами, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.
Обґрунтовуючи свою позицію позивач посилається: по-перше, на той факт, що все майно, що було на балансі Управління патрульної служби МВС України в м. Києві, в тому числі автомобіль марки «Toyota Prius», н/з НОМЕР_3 , на якому було скоєно дорожньо-транспортну пригоду інспектором ОСОБА_2 , було передане на баланс Департаменту патрульної поліції згідно акту прийому-передачі від 26.04.2017; по-друге, на перехід прав та обов`язків , які були в Управління патрульної служби МВС України в м. Києві, до Департаменту патрульної поліції.
Ці аргументи позивача є неприйнятними з огляду на таке. По-перше, відповідно до відомостей листа Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № В-776/41/11/02-2017 від 24 лютого 2017 року (а.с.40-41) згідно листа правового департаменту Національної поліції України  від 08.04.2016 № 898/26/1-2016 органи Міністерства внутрішніх справ України ліквідовані як юридичні особи публічного права. Законом України "Про національну поліцію" або іншим нормативно-правовим актом не передбачено правонаступництво  Національної поліції України від міліції. Діяльність Департаменту патрульної служби МВС припинена без правонаступництва. По-друге, у розпорядженні суду відсутні відомості про те, що отримання Департаментом патрульної поліції у власність автомобіля марки «Toyota Prius» на підставі акту приймання-передачі від 26.04.2017 (а.с.92)  відбулося у порядку правонаступництва. По-третє, у даному випадку позивач помилково ототожнює функціональне правонаступництво, тобто виконання тих же публічних функцій та задач, які були покладені на ліквідований державний орган, із правонаступництвом у цивільних та/або господарських правовідносинах, зокрема у деліктних правовідносинах.   
Ураховуючи наведене, висновок районного суду про відсутність правових підстав для покладення відповідальності за заподіяну шкоду на Департамент патрульної поліції Національної поліції України є правильним.
 
Доводи апеляційної скарги позивача в частині невідповідності обставинам справи висновків районного суду щодо особи, яка повинна відповідати за даним позовом, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне. 
Як вже зазначено вище, у даних правовідносинах цивільна відповідальність власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ "СК "Україна".
Відповідно до положень ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц  викладені наступні правові висновки щодо застосування норм матеріального права у сфері відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність у порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
 
У даному конкретному випадку районним судом правильно встановлено, що цивільно-правова відповідальність володільця службового транспортного засобу марки «Toyota Prius», н/з НОМЕР_3 , була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на підставі полісу №АІ/7090292 (а.с.196).
ОСОБА_1 заявила вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної майну у розмірі 21 100 грн. 75 коп., тобто в межах ліміту відповідальності страховика.
Ураховуючи наведене, правові підстави для покладення обов`язку  відшкодування шкоди  у межах страхового відшкодування на Департамент патрульної поліції Національної поліції України тобто особу, яка не є ні страховиком, ні страхувальником ні власником/володільцем транспортного засобу на момент заподіяння шкоди, відсутні. 
Аргументи позивача про те, що висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є лише практикою, а не законом, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, оскільки в силу положень ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч.4 ст.263 ЦПК України суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
 Аргументи позивача про те, що  ПрАТ «Страхова компанія «Україна» 01 липня 2015 року була позбавлена членства в МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ, а в лютому 2018 року було порушене провадження про її банкрутство, не впливають на правильність висновків районного суду щодо неналежності відповідача у справі, однак у цій частині апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу учасників справи на наступне.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, викладені наступні висновки щодо застосування відповідних норм права, які в силу положень ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватися судом при ухваленні рішення.     
Право на звернення до суду закріплено у Конституції України і на час звернення позивача із позовом відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширювалася на всі правовідносини, що виникали у державі.
На час розгляду справи були внесені зміни до статті 124 Конституції України та передбачено , що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
Тобто, якщо на час звернення з позовом не було будь-яких обмежень для такого звернення, то з набранням чинності змін до Конституції України від 02 червня 2016 року, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом № 1961-IV.
Закон № 1961-IV регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IVстраховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У Законі № 1961-IV детально регламентовано дії водія,транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, тобто потерпілого, так і страховика.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:  навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає.
Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування  передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.  

Головуючий                                                  А. А. Пікуль
 
Судді                                                             Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома