ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 травня 2020 року                                                                        м. Чернівці
справа № 713/908/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Конецької Д.Г.
з участю представника позивача Національного природного парку «Вижницький» Демяника Ярослава Васильовича

учасники справи
позивач Національний природний парк «Вижницький»
відповідач ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області

за апеляційною скаргою Національного природного парку «Вижницький» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року, головуючий у першій інстанції Кириляк А.Ю.

встановила:

Національний природний парк «Вижницький» у травні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Посилався на те, що вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року встановлено, що внаслідок бездіяльності та службової недбалості майстра з охорони природи Національного природного парку «Вижницький»  ОСОБА_1 незаконною рубкою невстановленими особами державі завдано матеріальних збитків на суму 928961 грн., ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального 

Справа №713/908/19                Головуючий у 1 інстанції Кириляк А.Ю.
Провадження №22-ц/822/17/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю .

правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 367 КК України.
Рішенням господарського суду Чернівецької області від 15 січня 2016 року за позовом  прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Чернівецької області та Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області до Національного природного парку «Вижницький» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області про відшкодування шкоди, завданої навколишньому середовищу стягнуто з Національного природного парку «Вижницький» на користь держави в особі  Державної екологічної інспекції в Чернівецької області шкоду, заподіяну порушенням природоохоронного законодавства, в сумі 928961 грн.
       Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Національного природного парку «Вижницький» матеріальну шкоду, завдану незаконною порубкою лісу невстановленими особами, через службову недбалість ОСОБА_1 в сумі 928961 грн. 
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року у позові відмовлено. 
Національний природний парк «Вижницький» в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов Національного природного парку «Вижницький» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що правовідносини між Національним природним парком «Вижницький» та ОСОБА_1 з відшкодування шкоди в порядку регресу виникли не з трудових правовідносин, трудовим законодавством не врегульовано правовідносини з зворотної вимоги (регресу), підлягають застосуванню норми цивільного законодавства.
Вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з Національного природного парку «Вижницький» судовий збір, оскільки позивач Національний природний парк «Вижницький» звільнений від сплати судового збору на підставі п.6 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Національного природного парку «Вижницький» залишити без задоволення.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Національного природного парку «Вижницький» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Національного природного парку «Вижницький» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.9, ч.1, 2 ст.22, ч.1 ст. 256, ч.1 ст. 258, ч.4 ст. 267, ч.1 ст.1166 , ч. 1 ст. 1172, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ч.1, 2 ст.130, ч.1, 2 ст. 132, ч.1 ст.133, ч.1 ст. 134, ч.3 ст. 233 КЗпП України та дійшов висновку про відсутність правових підстав для захисту права Національного природного парку «Вижницький» на стягнення з ОСОБА_1 шкоди в порядку регресу.
На обгрунутвання таких висновків суд першої інстанції зазначив про встановлення порушення права Національного природного парку «Вижницький» на відшкодування шкоди, завданої працівником ОСОБА_1 , в порядку регресу, Національним природним парком «Вижницький» пропущений річний строк звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 , визначений ч.3 ст. 233 КЗпП України, перебіг якого починається з дня остаточної виплати Національним природним парком «Вижницький» шкоди державі 8 травня 2019 року, Національним природним парком «Вижницький» не ставилось питання про поновлення цього строку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. 
При цьому згідно з  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз. 1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову Національного природного парку «Вижницький», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_1 на користь Національного природного парку «Вижницький» майнової шкоди в порядку регресу в сумі в сумі 928961 грн. 
        Обставинами, якими Національний природний парк «Вижницький», обгрунтовував  позовні вимоги, зазначав заподіяння внаслідок бездіяльності та службової недбалості майстра з охорони природи Національного природного парку «Вижницький»  ОСОБА_1  незаконною рубкою невстановленими особами державі матеріальних збитків на суму 928961 грн., визнання ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 367 КК України, стягнення рішенням господарського суду Чернівецької області від 15 січня 2016 року з Національного природного парку «Вижницький» на користь держави в особі  Державної екологічної інспекції в Чернівецької області шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, в сумі 928961 грн.
       Встановлено, що вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року встановлено, що внаслідок бездіяльності та службової недбалості майстра з охорони природи Національного природного парку «Вижницький»  ОСОБА_1 , незаконою рубкою невстановленими
особами державі завдано матеріальних збитків на суму 928961 грн., ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 367 КК України.
Рішенням господарського суду Чернівецької області від 15 січня 2016 року за позовом  прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції в Чернівецької області та Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області до Національного природного парку «Вижницький» з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Виженської сільської ради Вижницького району Чернівецької області про вдішкодування шкоди, завданої навколишньому середовищу стягнуто з Національного природного парку «Вижницький» на користь держави в особі  Державної екологічної інспекції в Чернівецької області шкоду, заподіяну порушенням природоохоронного законодавства, в сумі 928961 грн.
Національним природним парком «Вижницький» на виконання рішення господарського суду Чернівецької області від 15 січня 2016 року сплачено 928 961 грн. (а.с.13-36).
Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Спірні правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України, зокрема главою ІХ «Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі організації».
Відповідно до частин першої та другої ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення  покладених на них трудових обов`язків. 
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.
Пунктом третім частини першої ст.134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.
Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за шкоду,  заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність  перед  підприємством  (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб,  що ґрунтуються на неналежному  виконанні  працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії,  допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст. 441 ЦК України,  відповідає підприємство,  перед  яким винний працівник несе матеріальну  відповідальність у  порядку регресу за нормами трудового законодавства.
       З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про право Національного природного парку «Вижницький» регресної вимоги до ОСОБА_1 у розмірі виплаченого відшкодування.
Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).
Як роз`яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.
Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 23 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-1654цс15, зазначивши, що річний строк позовної давності починає обчислюватися після відшкодування підприємством шкоди третій особі.
Частиною першою статті 234 КЗпП України визначено, що 
у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"(з подальшими змінами) встановлені статтями статтями  228,  233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 757/19004/15-ц).
Національним природним парком «Вижницький» на виконання рішенням господарського суду Чернівецької області від 15 січня 2016 року остаточний розрахунок здійснений відповідно меморіального ордеру від 08 травня 2018 року №4 (а.с. 36).
Саме з цього часу почався перебіг строку на пред`явлення Національним природним парком «Вижницький» регресного позову, та закінчився 09 травня 2019 року.
Національний природний парк «Вижницький» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 29 травня 2019 року, тобто з пропуском строку, встановленого  частиною третьою статті 233 КЗпП України.
У матеріалах справи відсутні докази пропуску Національним природним парком «Вижницький» строку, передбаченого частиною третьою статті 233 КЗпП України, з поважних причин.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову Національного природного парку «Вижницький» з підстав пропуску строку звернення до суду.
Не можна погодитися з доводами         Національного природного парку «Вижницький», на які є посилання в апеляційній скарзі, що правовідносини між Національним природним парком «Вижницький» та ОСОБА_1 з відшкодування шкоди в порядку регресу виникли не з трудових правовідносин, підлягають застосуванню норми цивільного законодавства.
        Підставою позову Національним природним парком «Вижницький»  зазначалося заподіяння внаслідок бездіяльності та службової недбалості майстра з охорони природи Національного природного парку «Вижницький»  ОСОБА_1  незаконною рубкою невстановленими особами державі матеріальних збитків на суму 928961 грн., стягнення рішенням господарського суду Чернівецької області від 15 січня 2016 року з Національного природного парку «Вижницький» на користь держави в особі  Державної екологічної інспекції в Чернівецької області шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, в сумі 928961 грн.
Отже мають місце правовідносини з матеріальної відповідальності працівника ОСОБА_1 за шкоду, завдану Національному природному парку «Вижницький», в порядку регресу.
З приєднаного до матеріалів справи вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 вересня 2015 року вбачається, що у згаданому кримінальному провадженні Національний природний парк «Вижницький» не мав статус потерпілого.
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню не загальні норми цивільного права про відшкодування шкоди, завданої злочином, а спеціальні норми Кодексу законів про працю України.
Тому посилання позивача Національного природного парку «Вижницький» на те, що позов заявлено з підстав передбачених нормами Цивільного кодексу України, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції, встановивши підстави позову, правильно застосував норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача.
Однак, суд першої інстанцій помилково одночасно керувався цивільним законодавством про строк позовної давності та трудовим законодавством щодо строку звернення до суду.
         Проте таке порушення норм матеріального права не призвело до ухвалення судом першої інстанції неправильного по суті судового рішення.
Не можна погодитися з доводами Національного природного парку «Вижницький» про звільнення від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Предметом позову Національного природного парку «Вижницький» є відшкодування шкоди в порядку регресу, яка не відноситься до питань, пов`язаних з відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, Національний природний парк «Вижницький» не є потерпілою особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Тому судом першої інстанції правильно вирішено питання про розподіл судових витрат.
В абзаці другому частини другої статті 376 ЦПК України зазначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Національним природним парком «Вижницький» подано позовну заяву без надання доказів, що підтверджують сплату судового збору. До позовної заяви додано клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Судом першої інстанції відкрито провадження у справі без вирішення питання про звільнення від сплати судового збору чи залишення позовної зави без руху.
Частиною одинадцятою статті 187 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.
Суд першої інстанції не дотримався вимог частини першої, одинадцятої статті 187 ЦПК України, не постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Порушення норм процесуального права щодо не вирішення питання про звільнення від сплати судового збору, залишення позовної заяви без руху не призвело до неправильного вирішення справи.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що судом першої інстанції ухвалено правильне по суті  судове рішення про відмову у позові Національного природного парку «Вижницький» з підстав пропуску строку звернення до суду, рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року підлягає залишенню без змін.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 08 листопада 2019 року відстрочено Національному природному парку «Вижницький» сплату судового збору в сумі 13934 грн.42 коп. до ухвалення апеляційним судом судового рішення.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України  суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. 
З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Відповідно до п.30, 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору суд повинен зазначити в ухвалі (про відкриття провадження чи в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. У разі перенесення цієї дати (у зв`язку з відкладенням розгляду справи або з інших причин) при наявності такого клопотання може бути продовжено й строк (строки), на який відстрочено або розстрочено сплату судового збору, про що судом зазначається у відповідній ухвалі.
Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі - частина перша статті 136 ЦПК), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення.
Станом на час ухвалення рішення апеляційним судом Національним природним парком «Вижницький» не надано доказів, що підтверджують сплату судового збору, тому підлягає стягненню з Національного природного парку «Вижницький» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 13934 грн.42 коп.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила: 

Апеляційну скаргу Національного природного парку «Вижницький» залишити без задоволення.
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.
Стягнути з Національного природного парку «Вижницький» в дохід держави судовий збір в сумі 13934 грн. 42 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складання повного судового рішення 17 травня 2020 року.

Головуючий                                                         Н.Ю. Половінкіна

                                                                               М.І. Кулянда

                                                                               О.О. Одинак