У х в а л а    
Іменем України
20 травня 2020 року
м. Київ
справа № 607/1114/17-ц
провадження № 61-7960 ск 20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Луспеника Д. Д., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 11 березня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду 
від 16 квітня 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 про визнання дій головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) неправомірними 
та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року   ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою про визнання дій головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) неправомірними 
та зобов`язання головного державного виконавця винести постанову про накладення на ОСОБА_2 штрафу з підстав невиконання 27 січня 
2020 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року у справі № 607/1114/17-ц із зазначенням вимоги виконати вказане судове рішення протягом 10 робочих днів 
та попередження про кримінальну відповідальність.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 11 березня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2020 року залишено без змін. 
У травні 2020 року ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку 
з використанням електронного цифрового підписузвернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись 
на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження 
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У пункті 3 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавець зобов`язаний розглядати 
в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження.
Відповідно до частини другої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно із частинами першою-третьою статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення 
з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною 
в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. 
У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені вище норми права, належним чином дослідивши надані докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень у діях головного державно виконавця щодо виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року 
у справі №607/1114/17-ц, та відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_2 чинила перешкоди 
у спілкуванні батька з сином ОСОБА_3 , а побачення не відбулося через відмову дитини спілкуватися з батьком. 
Доводи касаційної скарги   ОСОБА_1 на правильність висновків суду першої та апеляційної інстанцій не впливають.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 березня 2020 року та постанову Тернопільської області від 16 квітня 2020 року у справі за скаргою  ОСОБА_1 про визнання дій головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                Б. І. Гулько

                                                                                                                 І. А. Воробйова

                                                                                                                Д. Д. Луспеник