Справа № 126/90/20                                                                        
Провадження № 22-ц/801/616/2020
Категорія: 47
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

04 березня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Марчук В.С., Міхасішина І.В., 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 29 січня 2020 року, постановлену суддею Хмель Р.В., повний текст якої складено цього ж дня
в справі №126/90/20
за позовом ОСОБА_1 (позивач) 
до слідчого Бершадського ВП ГУНП Черкеса Віталія Петровича, прокурора Бершадської місцевої прокуратури Круковської Галини Миколаївни, керівника Бершадської місцевої прокуратури Гирби Володимира Михайловича (відповідачі)
про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб,

встановив:
ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до слідчого Бершадського ВП ГУНП Черкеса В.П., прокурора Бершадської місцевої прокуратури Круковської Г.М., керівника Бершадської місцевої прокуратури Гирби В.М. про відшкодування шкоди завданої незаконними діями посадових осіб, який ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 29 січня 2020 року визнаний неподаним та повернений особі, що його подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу, а справу направити до іншого суду першої інстанції Вінницької області для розгляду.
На думку апелянта оскаржувана ним ухвала постановлена через конфлікт інтересів. 
Відповідачі не скористались своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37–40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність постановленої ухвали, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Звертаючись до суду із позовом до слідчого Бершадського ВП ГУНП Черкеса В.П., прокурора Бершадської місцевої прокуратури Круковської Г.М., керівника Бершадської місцевої прокуратури Гирби В.М. про відшкодування шкоди завданої незаконними діями посадових осіб, позивач ОСОБА_1 подав докази, які вважав за потрібне, заначивши при цьому, що вони містяться на 30 аркушах.
Свій позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 18.06.2013 подану ним заяву про злочин внесено до ЄРДР і порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 . Однак на думку позивача з вини прокуратури і поліції слідство затягувалось. Йому, як власнику ПСП «Війтівське» та потерпілому, через протиправну бездіяльність відповідачів нанесено матеріальну та моральну шкоду, яку він просив стягнути з усіх відповідачів, зазначивши при цьому суми відшкодування. 
Повертаючи позову заяву, суд першої інстанції керуючись статтею 185 ЦПК України виходив із того, що позивач не повністю виконав вимоги ухвали про залишення позову без руху, вказані в ухвалі від 15 січня 2020 року.
Так ухвалою від 15 січня 2020 року суд вказав позивачу на недоліки позову, які полягали у наступному: позивачем не визначено ціни позову, не вказано дані позивача, не обґрунтовано підстав звернення до суду з позовом в розумінні зазначення правових норм, які було порушено та які передбачають наслідки порушених прав чи обов`язків; не зазначено перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); не вказано інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; не додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; позивачем не надано підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Не повне виконання вимог ухвали полягало у тому, що із перелічених вище недоліків позивачем лише вказано про досудове врегулювання спору та відсутність інших позовів з цього ж предмету між тими ж сторонами. Інші визначені судом недоліки позивачем не усунуто. 
А тому суд прийшов до висновку, що зазначені недоліки не дають підстав для відкриття провадження по справі.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії»).
Крім того, ЄСПЛ у пункті 35 рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії», пункті 32 рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» зазначив, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Посилання суду першої інстанції щодо невиконання в повному обсязі ухвали про залишення позовної заяви без руху, не є достатньою підставою для повернення позовної заяви заявнику, з огляду на таке.
ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).
Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Також колегія суддів виходить з того, що не зазначення позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат не є достатньою підставою для повернення позовної заяви, оскільки згідно з частиною другою статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 
Щодо інших вимог ухвали, то слід звернути увагу, що відповідно до вимог частини 3 статті 177 ЦПК України позивач зазначив свої анкетні дані – прізвище, ім`я та по-батькові, адресу, а не обґрунтування підстав звернення до суду з позовом в розумінні зазначення правових норм; не зазначення переліку документів, що додаються до заяви; не зазначення інформації щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; не надання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, не зазначення позивачем ціни позову, є формальними підставами для повернення позивачеві позовної заяви та такими, що порушують його права на доступ до суду.
Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону уваги не звернув та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти  учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом , підійшов до вирішення цього питання формально.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, пунктом 6 статті 374, статтями 382, 384 ЦПК України, Суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Бершадського районного суду Вінницької області від 29 січня 2020 року скасувати, а справу за ОСОБА_1 до слідчого Бершадського ВП ГУНП Черкеса Віталія Петровича, прокурора Бершадської місцевої прокуратури Круковської Галини Миколаївни, керівника Бершадської місцевої прокуратури Гирби Володимира Михайловича про відшкодування шкоди завданої незаконними діями посадових осіб - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                        І.М. Стадник 
       
Судді                                                                        В.С.Марчук

                                                                               І.В. Міхасішин