Ухвала                                                        
 
17 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 754/12116/18
провадження № 61-6024св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк», 
третя особа - ОСОБА_3 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року у складі судді Зотько Т. А. та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Матвієнко Ю. О., Стрижеуса А. М, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі - ПАТ «Український професійний банк»), третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів. 
 
Позов мотивовано тим, що 07 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Український професійний банк», правонаступником якого є ПАТ «Український професійний банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 321, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надано кредит з лімітом заборгованості у розмірі 96 000,00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5 відсотків річних та 29 відсотків річних у разі порушення строків повернення кредиту із кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2017 року. 07 травня 2007 року між ПАТ «Український професійний банк» з однієї сторони та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з іншої сторони укладений договір поруки № 321-1, яким передбачено, що у разі повного чи часткового невиконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 321, ПАТ «Український професійний банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя. 07 травня 2007 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекою забезпечується виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 321. Надано в іпотеку нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 . 
 
06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення прав вимоги № 24 за кредитним договором № 321 та договором поруки. Крім того, 06 вересня 2017 року між        ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_2 укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 24-1. Умовами зазначених договорів визначено, що ОСОБА_2 як новому кредитору передається право вимоги до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розмірі 98 179,19 дол. США та право вимоги на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
 
Проте, ОСОБА_2 як фізична особа не може бути стороною у зобов`язанні на стороні кредитодавця, у зв`язку з чим такий договір є недійсним. Крім того, нотаріус не має правових підстав для посвідчення договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором на користь фізичної особи, оскільки стаття 1054 Цивільного кодексу України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця у кредитних правовідносинах. Отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком або іншою фінансовою установою, не можуть бути іпотекодержателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванов П. Ю. у порушення статті 1054 Цивільного кодексу України, статті 7 Закону України «Про нотаріат» посвідчив договір про відступлення прав вимоги № 24-1 за договором іпотеки на користь ОСОБА_2 . 
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати договори про відступлення прав вимоги недійсними, як такі, що не відповідають вимогам       закону.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, відмовлено у задоволенні позову  ОСОБА_1 . 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оспорюваний договір укладений на стадії ліквідації ПАТ «Український професійний банк», а тому на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення щодо організації продажу активі (майна) банків, що ліквідуються, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 388, відповідно до яких потенційним покупцем є фізична або юридична особа, яка має намір придбати актив (майно) банку та може набути такий актив (майно) у власність чи на підставі іншого речового права, переможцем відритих торгів не може бути визнаний боржник або поручитель за договорами, право вимоги за яким виставлено на торги. ОСОБА_2 не є ні позичальником, ні поручителем за укладеними у 2007 році договорами. Договори відступлення прав вимоги не мають ознак факторингу, натомість вони є оплатним правочином щодо заміни кредитора у зобов`язанні, а не договорами надання банківської послуги. Крім того, позивачем не наведено обґрунтованих доводів щодо порушення її права або охоронюваного законом інтересу оспорюваними договорами.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 та від 31 жовтня 2018 року у справі 465/646/11, відповідно до яких фізична особа не може набувати кредитних прав кредитора у кредитних правовідносинах. 
 
У березні 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Заявник зазначає, що спеціальним законом (Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») передбачено право будь-якої фізичної чи юридичної особи придбати на відкритому конкурсі у неплатоспроможного банку права вимоги за кредитними договорами та забезпечувальними договорами. Позивач помилково посилається на Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», оскільки положення вказаного закону не поширюються на спірні правовідносини. Також безпідставними є посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, оскільки обставини у вказаній справі не є ідентичними обставинам цієї справи. 
 
У березні 2020 року від ПАТ «Український професійний банк» надійшов відзив на касаційну скаргу, уякому заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Заявник зазначає, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у спорах, пов`язаних з виконанням неплатоспроможним банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, свої зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, оскільки цей закон є пріоритетним щодо інших законодавчих актів в Україні у подібних правовідносинах.  
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши матеріали справи, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для зупинення касаційного провадження у справі.
 
Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 638/22396/14-ц               (провадження № 61-23099св18).
 
Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, виходив із наявності підстави, передбаченої частиною четвертою статті 403 ЦПК України.
 
Передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільну справу № 638/22396/14-ц (провадження № 61-23099св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходив із наявності підстав для відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-667цс15 та від 15 квітня 2015 року у справі № 6-59цс15) та постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11   (провадження № 14-222цс18). Зокрема, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначала, що відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. У цих правовідносинах необхідно розрізняти право набувача за договором відступлення прав вимоги вимагати виконання зобов`язань в розмірі та обсязі на момент укладення цього договору, з його правом у подальшому виконувати та отримувати доходи за договором без відповідного статусу фінансової установи.Отже, для укладення договорів, подібних до спірного договору, покупець права вимоги не повинен обов`язково мати статус фінансової установи.
 
Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухваленні у подібних правовідносинах.
 
За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
 
Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц.
 
Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 754/12116/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак	
 	 	
 	І. Ю. Гулейков	
 	 	
 	Г. І. Усик