ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року	Львів	Справа № 140/2980/19 пров. № А/857/2122/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                                Святецького В.В., 
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Довгополова О.М., 
                    з участю секретаря судового засідання      Гнідець Р.І.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 140/2980/19 (головуюча суддя Каленюк Ж.В., м. Луцьк) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Головного управління ДФС у Волинській області  про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

           04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 через представника  - адвоката Чайку Олексія Феофановича звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Волинській області від 17 липня 2019 року №0123575513. 
Рішенням від 23 грудня 2019 року  Волинський окружний адміністративний суд адміністративний позов задовольнив повністю.  
Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 17 липня 2019 року №0123575513.
Також суд стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області судові витрати у сумі 768,40 грн.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. 
В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на доводи контролюючого органу про те, що податковим повідомленням-рішенням від 30.01.2018 № 0056270303 ОСОБА_1 зобов`язано сплатити штраф  в сумі 137,80 грн. за несвоєчасну сплату єдиного внеску в сумі 275,60 грн. Позивач не оскаржив зазначене податкове повідомлення-рішення та не сплатив штраф. Тому, на підставі вимог п. 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України частина сплаченого позивачем єдиного податку у визначений строк зараховувалась в рахунок погашення штрафу, а в подальшому в рахунок недоплати попереднього періоду. 
Таким чином, сплата єдиного податку позивачем здійснювалась із затримкою, що і стало підставою для застосування до позивача штрафу у відповідності до п. 122.1 ст. 122 ПК України в розмірі 6081,80 грн.  
З огляду на викладене, відповідач вважає правомірним оскаржене податкове повідомлення-рішення та просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Представник позивача – адвокат Чайка О.Ф. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 04 жовтня 2004 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.75-76); він перебуває на обліку як платник податків в Луцькому управлінні ГУ ДФС у Волинській області та підприємницьку діяльність здійснює на спрощеній системі оподаткування.
21 травня 2019 року головний державний ревізор-інспектор відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб Луцького управління ГУ ДФС у Волинській області Харчук О.Ю. на підставі підпункту 20.1.4  пункту  20.1  статті  20, статті  76 Податкового кодексу (ПК) України  провів камеральну перевірку з питань дотримання суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 , який перебуває на спрощеній системі оподаткування, вимог пункту  295.1  статті  295  ПК України   щодо своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з єдиного податку за 2016-2019 роки, про що складений акт від 21 травня 2019 року №10711/03-20-55-13-03-13/ НОМЕР_1 . 
В акті зафіксовано, що ОСОБА_1 допустив порушення вимог пункту  295.1  статті  295  ПК України  , зокрема, затримку сплати авансового внеску єдиного податку за 2016-2019 роки, що має наслідком відповідальність відповідно до пункту  122.1  статті  122 ПК України  у виді штрафу у розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього  Кодексву; розмір штрафу становить 6181,80 грн (а.с.52-53).
На підставі висновків акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області прийняло податкове повідомлення-рішення від 17 липня 2019 року №0123575513, яким до позивача за затримку на 16 календарних днів сплати авансових внесків єдиного податку у сумі 12363,60 грн. застосований штраф у розмірі 50 відсотків, що становить 6181,80 грн. Податкове повідомлення-рішення підписане начальником Луцького управління Головного управління ДФС у Волинській області Харченко Т.В. (а.с.5).
07 серпня 2019 року  та 02 вересня 2019 року представник позивача подав до ГУ ДФС у Волинській області та Державної податкової служби України скарги на дії посадових осіб ГУ ДФС у Волинській області, у яких просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 17 липня 2019 року №0123575513 (а.с. 27-28, 30-31 ). 
Рішеннями ГУ ДФС у Волинській області від 20 серпня 2019 року №7476/фоп/03-20-10-01-06 та Державної податкової служби України від 25 вересня 2019 року №3080/3/99-00-08-05-04 скарги залишені без розгляду.  
Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів наявність фактичних підстав для застосування податковим повідомленням-рішенням від 17 липня 2019 року №0123575513 штрафу у сумі 6181,80 грн відповідно до  статті 122 ПК України  за затримку позивачем сплати авансового внеску єдиного податку за лютий 2018 року -  травень 2019 року, оскільки висновки акта камеральної перевірки від 21 травня 2019 року №10711/03-20-55-13-03-13/ НОМЕР_1 ґрунтуються на недостовірних та неперевірених даних облікової картки платника податків ОСОБА_1 .
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційного суду,  відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними. 
Так, відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 295.1  статті  295 ПК України платники єдиного податку першої і другої груп сплачують єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця. Такі платники єдиного податку можуть здійснити сплату єдиного податку авансовим внеском за весь податковий (звітний) період (квартал, рік), але не більш як до кінця поточного звітного року.
Пунктом 122.1  статті  122 ПК України встановлено, що   несплата (неперерахування) фізичною особою - платником єдиного податку, визначеною підпунктами 1 і 2 пункту  291.4 статті  291  цього  Кодексу, авансових внесків єдиного податку в порядку та у строки, визначені цим Кодексом, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків ставки єдиного податку, обраної платником єдиного податку відповідно до цього  Кодексу.
Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що фактичною підставою для застосування до позивача штрафу за затримку сплати грошового зобов`язання з єдиного податку згідно з оскарженим податковим повідомленням-рішенням стали висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту  295.1  статті  295 ПК України, викладені в акті результатами камеральної перевірки від  21 травня 2019 року  №10711/03-20-55-13-03-13/ НОМЕР_1 . 
Порушення позивачем строків сплати єдиного податку встановлено контролюючим органом на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах контролюючого органу, а саме на підставі картки особового рахунку за платежем «єдиний податок» за 2016-2019 роки (а.с.47-51, 67-68).
Згідно розрахунку штрафної санкції (додатка до акта перевірки) порушення строків сплати авансового внеску єдиного податку відповідач встановив за 16 податкових періодів  з лютого 2018 року по травень 2019 року включно; загальна сума грошового зобов`язання, сплачена за цей період за розрахунками відповідача становить 12363,60 грн (11 місяців 2018 року з місячним платежем по 744,60 грн та 5 місяців 2019 року з місячним платежем по 834,60 грн).
Зі змісту картки особового рахунку (а.с.47) слідує, що станом на 31 грудня 2017 року позивач мав переплату у сумі 749,99 грн, яка була спрямована на сплату авансового внеску єдиного податку за січень 2018 року з терміном сплати до 20 січня 2018 року у сумі 744,60 грн. Надалі позивач сплатив 744,60 грн (платіжний документ від 25 січня 2018 року №12) та із врахуванням залишку за обліковою карткою станом на 25 січня 2018 року переплата знову становить 749,99 грн.
30 січня 2018 року Луцька об`єднана державна податкова інспекція ГУ ДФС у Волинській області прийняла податкове повідомлення-рішення №0056271303, яким на підставі акта перевірки від 23 січня 2018 року №1104 позивачу нараховано штрафну санкцію у сумі 137,80 грн за затримку сплати авансового внеску єдиного податку у сумі 275,60 грн за січень 2016 року з терміном сплати до 20 січня 2016 року (а.с.65). 
09 лютого 2018 року грошове зобов`язання у сумі 137,80 грн, визначене податковим повідомленням-рішенням від 30 січня 2018 року №0056271303, погашено за рахунок переплати в обліковій картці платника; після цього залишок переплати становить 612,19 грн, який за таких обставин станом на 20 лютого 2018 року є недостатнім для сплати авансового внеску єдиного податку за лютий 2018 року у сумі 744,60 грн. (недоїмка становить 132,41 грн). Кошти, які надійшли за платіжним документом від 28 лютого 2018 року на суму 744,80 грн на сплату авансового внеску єдиного податку за березень 2018 року, контролюючим органом спрямовано на погашення недоїмки у сумі 132,41 грн за лютий 2018 року, а решту 612,19 грн - на сплату 20 березня 2018 року частини авансового внеску єдиного податку за березень 2018 року; недоїмка знову становить 132,41 грн. Кожна наступна сплата авансового внеску єдиного податку до 20-го числа місяця (платіжні документи від 23 березня 2018 року  №38, від 27 квітня 2018 року №52, від 22 травня 2018 року №63, від 21 червня 2018 року №74, від 24 липня 2018 року №84,  від 30 серпня 2018 року №95, від 24 вересня 2018 року №108, від  22 жовтня 2018 року №122, від 11 грудня 2018 року №141  (кожний на суму 744,60 грн), від 22 грудня 2018 року №148, від 23 січня 2019 року №12, від 22 лютого 2019 року №25, від 25 березня 2019 року №39, від 25 квітня 2019 року №51, від 24 травня 2019 року №64 (кожний на суму 834,60 грн) не покривала усю суму авансового внеску єдиного податку за квітень 2018 року і т.д., відтак на день граничного строку сплати щоразу виникала заборгованість у сумі 132,41 грн.
Проаналізувавши дані облікової картки, суд першої інстанції встановив, що авансовий внесок єдиного податку позивач сплачував заздалегідь (у січні 2018 року  - за лютий 2018 року) і так далі. Однак у лютому 2018 року частину авансового внеску єдиного податку у сумі 132,41 грн, який надійшов 25 січня 2018 року у сумі 744,60 грн за лютий 2018 року, контролюючий орган спрямував на погашення податкового боргу (недоїмки), як вважає відповідач, за узгодженим грошовим зобов`язанням, що виник на підставі податкового повідомлення-рішення від 30 січня 2018 року №0056271303  у сумі 137,80 грн..
Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції щодо наявності у контролюючого органу у відповідності до приписів пункту 87.9 статті 87 ПК України   обов`язку у разі наявності у платника податків податкового боргу зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що несвоєчасність сплати позивачем частини єдиного податку сталась із-за самостійного зарахування контролюючим органом частини своєчасно сплаченого позивачем єдиного внеску в рахунок погашення податкового боргу в сумі 137,80 грн., який виник на підставі податкового повідомлення-рішення №0056271303 від 30 січня 2018 року. 
Пунктами 14.39 та 14.1.175 ст.14 ПК України визначено, що  грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності; 
Податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
За змістом пункту 57.3  статті  57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту  54.3  статті  54  цього  Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Відповідно до пункту 58.3  статті  58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом  42.4  статті  42  цього Кодексу. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначено суму грошового зобов`язання (у тому числі штрафу), розпочинається 10-денний строк для сплати цього зобов`язання або оскарження податкового повідомлення-рішення в адміністративному порядку.
Контролюючий орган, на якого в силу приписів  ч.2 ст. 77 КАС України покладений тягар доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності, не надав суду доказів вручення або надіслання рекомендованим порядком з повідомленням про вручення позивачу акта перевірки від 23 січня 2018 року №1104 та податкового повідомлення-рішення від 30 січня 2018 року №0056271303.
За таких обставин колегія суддів вважає неузгодженим податковий борг в сумі 137,80 грн., який виник на підставі податкового повідомлення-рішення №0056271303 від 30 січня 2018 року,  а тому визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо протиправності зарахування контролюючим органом  коштів, що обліковувалися як переплата станом на 01 лютого 2018 року для погашення 09 лютого 2018 року штрафу, який визначений податковим повідомленням-рішенням від 30 січня 2018 року №0056271303.
При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що контролюючий орган не дотримався встановлених  ПК України  процедур та не забезпечив надіслання платнику податків податкового повідомлення-рішення від 30 січня 2018 року №0056271303, а тому  у позивача був відсутній обов`язок щодо сплати штрафу в сумі 137,80 грн.. 
Оскільки зарахування контролюючим органом в порядку пункту 87.9 статті 87 ПК України частини  сплаченого позивачем єдиного податку в рахунок погашення штрафу в сумі 137,80 грн. є протиправним, оскаржене податкове повідомлення-рішення від 17 липня 2019 року №0123575513, яким до позивача застосований штраф за несвоєчасну сплату авансових внесків з єдиного податку, також є протиправним.  
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. 
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.          

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 140/2980/19 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 13.05.2020.