Постанова
Іменем України
 
07 квітня 2020 року
м. Київ 
 
справа № 315/1496/17
провадження № 61-8404св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 рокув складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
 
Первісний позов обґрунтований тим, що 17 червня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно з яким він передав у борг відповідачу-позичальникові гроші в сумі 50 000 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т. М. та зареєстровано в реєстрі за № 1005. Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобов`язалась повернути готівкою в строк до 17 червня 2016 року. Відповідно до пункту 7 договору, відповідач також зобов`язується сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідач ухиляється від повернення суми боргу, незважаючи на закінчення строку, протягом якого кошти мали бути повернуті. Відповідач порушує взяті на себе зобов`язання.
 
ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, проценти від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України, та три проценти річних від простроченої суми, що загалом становить 103 999,14 грн, а також витрати на сплату судового збору в сумі 1 039,99 грн.
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що вказаний договір позики є удаваним правочином, який був вчинений сторонами для приховання дійсного правочину - договору купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
 
ОСОБА_2 просила визнати договір позики від 17 червня 2011 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1005, недійсним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області в складі судді Телегуз С. М., від 11 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 червня 2011 року в розмірі 103 999,14 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним залишено без задоволення.
 
Суд першої інстанції при задоволенні позову ОСОБА_1 вказав, що Верховний Суд України у постанові 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Факт укладення між сторонами 17 червня 2011 року договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважав доведеним факт існування боргового зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , невиконаного в строк належним чином.Доказів того, що борг повернуто суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Тому позивач за первісним позовом має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України.
 
При відмові в задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції вказав, що обставини, на які посилалася ОСОБА_2 , а саме що договір позики укладено з метою приховати інший правочин, зокрема договір купівлі-продажу, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, не підтверджуються жодними доказами, які містяться в матеріалах справи, а відтак у суду не має достатніх підстав визнати договір позики удаваним правочином та розглядати спір за правовідносинами що випливають із договору купівлі-продажу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 11 жовтня 2018 року скасовано в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Іншу частину рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідно до пункту 10 договору позики (а. с. 13), цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку. В справі відсутні докази, що договір позики від 17 червня 2011 року укладений між сторонами, оскільки позивачем не надано суду розписку позичальника, яка за домовленістю сторін є істотною умовою у договорі та єдиним доказом передачі коштів. Представники обох сторін в апеляційному суді вказали на те, що розписка не складалась. Тому апеляційний суд зробив висновок, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду скасувати в частині задоволення первісного позову та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки установлений судом апеляційної інстанції факт не укладення договору позики не порушує жодні права позивача за зустрічним позовом і виключає можливість його задоволення.
 
Аргументи учасників справи
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд зробив висновок, що обов`язковою умовою договору позики від 17 червня 2011 року - є розписка. Однак ці висновки є незаконними та суперечать нормам статті 1047 ЦК України, у якій зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, комі позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У статті 1047 ЦК України чітко та зрозуміло зазначено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, а не повинна бути представлена ця розписка.
Грошові кошти передавалися у присутності нотаріуса, і за складання, окрім договору, ще й розписки - нотаріус нікого не попереджав. Вказаний вище договір позики нами, як його сторонами самостійно не розроблявся і його проект нотаріусу не надавався - він був складений і роздрукований самим нотаріусом, по наявній у нотаріуса типовій формі.
 
Вказує, що Верховний Суд України, який 18 вересня 2013 року по аналогічній як і наша справі № 6-63цс13, про стягнення боргу за договором позики, висловив наступну правову позицію: «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договорам позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права». Відмовляючи мені у задоволенні позову ОСОБА_1 апеляційний суд не задовольнив зустрічний позов, залишивши решту рішення суду першої інстанції - без змін. Таким чином договір позики від 17 червня 2011 року залишився дійсним. Оскільки він є дійсним і його недійсність не встановлена судом - то ОСОБА_1 має право на стягнення боргу разом з процентами із відповідача.
 
Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити постанову апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Відзив мотивований безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що відповідно до пункту 10 договору позики, цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку. Таким чином, сторони визначаючи у договорі умову про обов`язкову наявність розписки як істотну, зобов`язані були її виконати. У справі, яку розглядав Верховний Суд України 18 вересня 2013 року дійсно був нотаріально посвідчений договір позики. Проте договір який досліджувався Верховним Судом України 18 вересня 2013 року не містив такої істотної умови як договір від 17 червня 2011 року. Саме тому безпідставним посилання позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом України 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.
 
Зазначає, що позивач у касаційній скарзі посилається на те, що поки договір не визнаний судом недійсним - від залишається чинним. Таким чином позивач намагається маніпулювати поняттями цивільного права. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Та навпаки недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним. Суд апеляційної інстанції в постанові чітко зазначив: «в справі відсутні докази, що договір позики від 17 червня 2011 року укладений між сторонами, оскільки позивачем не надано суду розписку позичальника, яка за домовленістю сторін є істотною умовою у договорі та єдиним доказом передачі коштів. Представники обох сторін в апеляційному суді вказали на те. що розписка не складалась». Тобто сторонами не виконано істотної умови - договір укладено не було, а отже і ставити питання про його дійсність в таких умовах не видасться можливим.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Апеляційний суд встановив, що 17 червня 2011 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) підписано договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1005.
 
У нотаріально посвідченому договорі позики від 17 червня 2011 року передбачено, що:
            позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 50 000 грн (пункт 1);
зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 17 червня 2016 року (пункт 2);
в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Документом, що підтверджується безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка позичальника, котра знаходиться у позикодавця (пункт 5);
цей договір вступає в силу і вважається укладенимз моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку (пункт 10).
 
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».
 
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що «залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду, який застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України й виходив із того, що: з договору позики не вбачається, що ОСОБА_2 взяв кошти та зобов`язався повернути їх до 05 грудня 2008 року, оскільки в договорі вказано, що ОСОБА_2 "бере" у ОСОБА_1 кошти в розмірі 300 тис. доларів; договір позики не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, а саме: договір позики в цій справі підписаний лише однією стороною - ОСОБА_2 - і не підписаний позикодавцем (позивачем); на другій сторінці договору біля запису щодо зобов`язання повернути кошти до 5 грудня 2008 року відсутній підпис ОСОБА_2; договір не містить назви та коду валюти. Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли правовідносини на підставі договору позики. Від імені ОСОБА_2 написано документ, який названо договором позики та згідно з яким останній брав у ОСОБА_1 300 тис. доларів і зобов`язався в разі несвоєчасного погашення позики виплатити борг шляхом продажу свого майна тощо. Позичальник свої зобов`язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, передчасно погодився з висновками апеляційного суду, який: не врахував, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначився, який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування». 
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
 
Апеляційний суд встановив, що в справі відсутні докази, що договір позики від 17 червня 2011 року укладений між сторонами, оскільки позивачем не надано суду розписку позичальника, яка за домовленістю сторін є істотною умовою у договорі та єдиним доказом передачі коштів. Представники обох сторін в апеляційному суді вказали на те, що розписка не складалась.
 
Тобто, у справі, що переглядається: 
сторони досягли домовленості стосовно істотних умов договору позики; 
сторони передбачили в пункті 10 договору позики від 17 червня 2011 року, щоцей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження факту передачі грошей позичальник видає позикодавцеві розписку;
позикодавець не довів передачу позичальнику грошей, оскільки не надав розписку позичальника про отримання грошей. 
 
За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову апеляційного суду в оскарженій частині без змін, а тому судовий збір покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков