ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

02 квітня 2020 року                                                                   м. Чернівці
справа № 727/1116/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Литвинюк І.Б., Лисака І.Н. 
секретар Тодоряк Г.Д. 

розглянувши апеляційну скаргу   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду  м.Чернівців від 04 грудня 2019 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19  грудня 2019 року та  апеляційну скаргу   ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представником якого є ОСОБА_6 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представником якого є ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 представником якого є ОСОБА_6 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтували слідуючими обставинами. ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 . Власником інших 7/12 частин зазначеної квартири являється відповідачка ОСОБА_1 .
Відповідачка ОСОБА_1 перешкоджає позивачам користуватися квартирою АДРЕСА_1 , зокрема поміняла замки від вхідних дверей та відмовляється надати ключ від них. Крім того, відповідачка ОСОБА_2 , яка проживає в спірній квартирі без реєстрації, також відмовилась надавати їм ключ від вхідних дверей.
Вказували, що на адресу відповідачів надсилались претензії з вимогами в добровільному порядку усунути перешкоди в користуванні майном шляхом надання доступу до квартири та надання ключів від вхідних дверей, однак до даного часу вимоги претензій відповідачами виконано не було.
Позивачі просили зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_4 разом із малолітнім сином ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 та передати їм ключі від спірної житлової квартири, а також стягнути з відповідачів судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 грудня 2019 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_4 , разом із малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартиру АДРЕСА_1 .
Зобов`язано відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі по 768,40грн. з кожної.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців 19 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 6083,34грн., а саме по 3041,67грн. з кожної.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 грудня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах якого діє ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 який діє в інтересах позивачів просить скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за надання правничої допомоги в сумі 16 400 грн. 
        
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
        ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2   в апеляційній скарзі посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.
       Судом першої інстанції не було досліджено те, що відповідач ОСОБА_1 не проживає в даній квартирі, так як дана квартира знаходиться в наймі у відповідачки ОСОБА_2 і ключів від даної квартири у ОСОБА_1 немає, так як це передбачено Договором найму.
       Вказують на те, що ОСОБА_4 є конфліктна людина, і проживати в одній не розділеній квартирі неможливе без встановлення права користування частками, так як ОСОБА_4 не спілкується з своїми дітьми від першого шлюбу і вселення його з малолітнім сином від другої жінки буде аморально відносно дітей. 
       Вважають, що додаткове рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 грудня 2019 року не відповідає вказаним вимогам закону, оскільки витрати за надання правничих послуг позивачу є неправдивими, та не підтверджені належними та допустимими доказами.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_6 посилається на те, що вказані докази які містяться в матеріалах справи в своїй сукупності вказують на те, що позивач ОСОБА_4 поніс витрати на правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи в сумі 16 400 грн. за надання йому правничої допомоги.
Відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що розмір заявлених представником позивачів витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та розміром виконаних адвокатами робіт; часом, витраченим на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт.
       Враховуючи, що відповідачами не було заявлене клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу вважають, що таким висновки суд першої інстанції зробив внаслідок порушення норм процесуального права. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_3 . Просить апеляційну скаргу  ОСОБА_3 який діє в інтересах позивачів залишити без задоволення. Посилається на те, що аргументи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними. Просить скасувати додаткове рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 грудня 2019 року та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу. 
ОСОБА_3 який діє в інтересах позивачів подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому зазначив про її заперечення. 
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом 
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_4 в розмірі 5/12 частки та відповідачці ОСОБА_1 в розмірі 7/12 частки, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.12.2018 року.
Відповідно до довідки КЖРЕП №5 від 14.05.2018 року за №1449, в спірній квартирі зареєстровано двоє осіб: позивач ОСОБА_4 з 06.11.2007 року та позивач ОСОБА_5 з 10.05.2018 року.
Згідно з копією акта КЖРЕП №5 від 27.02.2019 року за №54, в спірній квартирі без реєстрації проживають відповідачка ОСОБА_2 та двоє дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР , зокрема у статті 1 Першого протоколу до неї передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 ЦК України, зокрема із правочинів. 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).
У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.
Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.
Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Згідно з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати  будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі        № 6-709цс16).
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.
Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.
Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Отже, і при спільній частковій власності і при спільній сумісній власності - згода інших співвласників на право володіння, користування та розпорядження майном потрібна. Правила користування жилими приміщеннями у будинках (квартирах) приватного житлового фонду визначаються главою 6 ЖК. При вирішенні спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача чи співвласника квартири, суд насамперед визначає характер спірних правовідносин; чи виникло у особи право користування житлом і коли, тощо. 
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 ЖК України - жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).
Встановивши, що позивач є співвласником спірної квартири належної йому на праві спільної часткової власності, у якій зареєстрований сам та його малолітня дитина, та не має можливості користуватися цим житлом, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні вказаним майном, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що порушене право позивачів підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні спірним домоволодінням, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами є ефективним.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано усунув перешкоди позивачам ОСОБА_4 разом із малолітнім сином ОСОБА_5 майном, шляхом вселення в житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язав відповідачів передати позивачу ОСОБА_4 ключі від вказаної житлової квартири.
Доводи апеляційної скарги відповідачів про небажання та неможливість спільного проживання у спірній квартирі, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для обмеження позивача ОСОБА_4 у праві власності на майно. 
Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховують:1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.
Судом першої інстанції, при вирішенні питання, щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, були досліджені представлені сторонами докази на підтвердження цих витрат.
Зокрема, відповідно до договору №220/18 про надання юридичної (правничої) допомоги від 06.12.2018 року, додаткової угоди до вказаного договору, звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №727/1116/19 від 09.12.2019 року та чеків №492001 від 08.02.2019 року і №551001 від 09.12.2019 року, позивач ОСОБА_4 сплатив Адвокатському об`єднанню «Поляк і партнери» грошові кошти в сумі 16400 грн. за надання правничої допомоги, а саме: за консультацію клієнта в офісі та вивчення матеріалів справи (1.00 год.), за підготовку претензії (заходи досудового врегулювання спору) (0.50 год.), за підготовку повторної претензії (заходи досудового врегулювання спору) (0.15 год.), за підготовку позовної заяви та попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат (3.00 год.), за підготовку клопотання на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху (0.50 год.), за підготовку відповіді на відзив (2.00 год.), за участь в судовому засіданні 24.04.2019 року (0.30 год.), за участь в судовому засіданні 11.06.2019 року (0.10 год.), за підготовку та участь в судовому засіданні 25.07.2019 року (підготовка 0.10 год. та участь 0.20 год.), за підготовку та участь в судовому засіданні 02.10.2019 року (підготовка 0.14 год. та участь 0.56 год.), враховуючи 1600 грн. за одну годину, сума становить 16400 грн. за 10.15 год.
Суд першої інстанції зробив висновок, що розмір заявлених представником позивачів витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та розміром виконаних адвокатами робіт; часом, витраченим на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що посилання представника позивачів про стягнення коштів, витрачених на підготовку клопотання на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху (0.50 год.) є безпідставним, оскільки, складаючи позовну заяву, адвокат повинен був детально ознайомитися з документами, вивчити ретельно законодавство та визначити судовий збір, який потрібно було оплатити, тому, суд вважає, що в стягненні коштів в цій частині необхідно відмовити. Також, у суду викликає сумніви кількість часу, який був затрачений представником позивачів на вчинення конкретних дій згідно з звітом про надані послуги, зокрема це стосується щодо часу консультації клієнта в офісі, часу на підготовку претензії та повторної претензії, на підготовку позовної заяви, яка є достатньо поширеною і не вимагає багато часу. Крім того, суд вважає, що адвокатом завищено оцінку своїх послуг, а тому одну годину роботи адвоката необхідно обчислювати не з суми 1600 грн., а з суми 1000 грн.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). Представником відповідачів ОСОБА_9 надано відзив в якому він просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.
Вирішуючи питання, щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції зробив висновок, що враховуючи розмір виконаних представником позивачів ОСОБА_3 робіт по наданню правничої допомоги, складність справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; фактичну тривалість розгляду справи, необхідно стягнути з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу в сумі 6083,34 грн. тобто по 3041,67 грн. з кожної, зокрема за консультацію клієнта в офісі та вивчення матеріалів справи 500 грн. з розрахунку 0.30 год., за підготовку претензії (заходи досудового врегулювання спору) 500 грн. з розрахунку 0.30 год., за підготовку повторної претензії (заходи досудового врегулювання спору) 250 грн. з розрахунку 0.15 год., за підготовку позовної заяви та попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат 1500 грн. з розрахунку 1.30 год., оскільки позовна заява займає один аркуш паперу з двох сторін, за підготовку відповіді на відзив 1000 грн. з розрахунку 1.00 год., оскільки відповідь на відзив займає лише один аркуш паперу, надрукованого з однієї сторони, за участь в судовому засіданні 24.04.2019 року 500 грн. з розрахунку 0.30 год., за участь в судовому засіданні 11.06.2019 року 166,67 грн. з розрахунку 0.10 год., за підготовку та участь в судовому засіданні 25.07.2019 року 500 грн. з розрахунку 0.30 год., за підготовку та участь в судовому засіданні 02.10.2019 року 1166,67 грн. з розрахунку 1.10 год.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з додержанням норм матеріального і процесуального права, судом детально проаналізовано надані докази щодо розміру витрат на правничу допомогу.
Враховуючи зазначене, підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене вище, рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 грудня 2019 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 грудня 2019 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , законний представник якого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 грудня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 19 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання постанови - 02 квітня 2020 року. 

Головуючий                                         І.Б. Перепелюк 

судді                                                  І.Н. Лисак 

                                                       І.М. Литвинюк