Ухвала
Іменем України 
18 травня 2020 року
м. Київ
провадження № 51-2301 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –       ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року
 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка, Томаківського району, Дніпропетровської області, жителя та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
 
Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та стягнуто із ОСОБА_4 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 5000 гривень.
 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні та речових доказів.
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 задоволено частково, вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 15 травня 2018 року, близько 8 години 05 хвилин, перебуваючи поблизу Томаківської ЗОШ № 1, що розташована по вул. Ватутіна, 7, смт. Томаківка, Томаківського району, Дніпропетровської області, підійшов до транспортного засобу в якому знаходився потерпілий та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, який виник на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, смикнув руками за руки ОСОБА_5 , від чого останній впав на коліна, та, продовжуючи утримувати його за руки, протягнув по асфальтному покриттю, спричинивши тим самим тілесні ушкодження, у вигляді осадження по передній поверхні в проекції лівого колінного суглобу і лівої гомілки, осадження в проекції правого колінного суглобу, 2-х синців на лівій верхній кінцівці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі засуджений не погоджується із кваліфікацією своїх дій, вважає що у його діянні відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме його об`єктивна на суб`єктивна сторона. 
 
Крім цього, вказує на істотні порушення судами вимог КПК України. Зокрема зазначає, що суд помилково не визнав недопустимим доказом протокол впізнання від 6 серпня 2018 року, та порушив принцип змагальності сторін, оскільки безпідставно відмовив у задоволенні клопотання захисника про тимчасовий доступ до речей та документів. 
 
Крім цього, не погоджується із вирішенням питання по заявленому цивільному позові.
 
Просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, які є аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
 
Разом із цим, щодо доводів про кваліфікацію дій засудженого, слід вказати наступне.
 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Тому, згідно зі ст. 438 КПК України при здійсненні касаційного провадження Суд не уповноважений скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту розгляду, не встановлює фактичні обставини справи, а виходить з обставин, установлених у вироку.
 
Із об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, характеризується: 1) дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння легкого тілесного ушкодження; 2) наслідками у виді спричинення легкого тілесного ушкодження; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідками.
 
Суд першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів встановив, що ОСОБА_4 смикнув руками за руки ОСОБА_5 , від чого останній впав на коліна, та, продовжуючи утримувати його за руки, протягнув по асфальтному покриттю, спричинивши тим самим легкі тілесні ушкодження. Зокрема, судом було взято до уваги покази потерпілого, який вказав про обставини заподіяння йому тілесних ушкоджень засудженим, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у яких відсутні будь-які протиріччя, вони є логічними, послідовними, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню і впливають на оцінку дій ОСОБА_4 .
 
В свою чергу, покази та невизнання вини ОСОБА_4 суд обґрунтовано визнано способом захисту та намаганням ухилитися від покарання або пом`якшити його.
 
Доводи засудженого про те, що покази потерпілого та свідків є суперечливими не є предметом розгляду касаційним судом, були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та обґрунтованого визнані безпідставними.
 
Крім цього, судом було враховано висновок експерта №97-Е-У від 29 травня 2018 року, відповідно до якого, у потерпілого виявлені легкі тілесні ушкодження, які, зважаючи на характер, утворилися від ударної, ударно-ковзаючої і ковзаючої дії тупого твердого предмету (предметів) чи його частини або при ударі і ковзанні об поверхню такого, а також результати проведення слідчого експерименту від  22 червня 2018 року, під час якого було  перевірено і уточнено відомості, які мали значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
 
Так, оцінивши усі зібрані докази, відповідно до ст. 94 КПК України, з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, оскільки всі докази доповнюють один одного та у своїй сукупності разом з іншими доказами є достатніми для висновку про доведеність обвинувачення. 
 
Доводи засудженого про відсутність суб`єктивної сторони складу злочину також не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, характеризується тільки умисною виною. 
 
Заслуговує на увагу те, що питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
 
Зі змісту судових рішень вбачається, що дії ОСОБА_4 були спрямовані саме на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому. Зокрема, апеляційним судом вказано, що під час надання показів в суді першої інстанції, ОСОБА_4 сам підтвердив факт довготривалих неприязних стосунків і завдання тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому вірно вказано, що із дослідженого відеозапису вбачалася агресивна поведінка по відношенню до ОСОБА_5 та намагання спровокувати його на конфлікт.
 
Щодо недопустимості доказів, то частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Стаття 89 КПК України визначає, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
 
Будь-яких порушень під час збирання доказів на підтвердження обвинувачення у вчиненні злочину ОСОБА_4 , які б потягнули за собою визнання їх недопустимими, як вказано судом апеляційної інстанції, не встановлено. В свою чергу, судом першої інстанції були досліджені усі докази на предмет їх допустимості та кожному доказу надано оцінку відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
 
Не знайшли свого підтвердження й доводи засудженого про порушення принципу змагальності сторін через безпідставну відмову у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів з метою перевірки правдивості показань свідка.
 
Частиною 1 ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Разом із цим, відповідно до ч. 6 вказаної статті, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
 
Так, судом було забезпечено реалізацію сторонами їхніх процесуальних прав та розглянуто значну кількість клопотань, які заявлялися в ході розгляду кримінального провадження. Рішення, прийняті за результатами їх розгляду, із якими не погоджується сторона, не може свідчити про порушення цього принципу. 
 
Крім цього, засуджений не погоджується із стягненням на користь потерпілого моральної шкоди. 
 
Однак, вказаний довід не може бути предметом розгляду касаційного кримінального суду, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року в частині вирішення судом вимог про стягнення моральної шкоди скасовано та призначено з цього приводу новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
 
Суд нагадує, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є не будь-які порушення вимог кримінального процесуального закону, а лише ті, які за своєю суттю є істотними, тобто такими, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні не було допущено.
 
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
 
З цих підстав Суд постановив:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                             ОСОБА_3