Справа № 343/557/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/41/20 
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Турів О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Керніцьким І.І. 9 березня 2017 року в м. Долина, повний текст якого виготовлено 14 березня 2017 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,
в с т а н о в и в:
У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладений Кредитний договір №IFIWGA00000211, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 59000 євро на термін до 26 травня 2017 року.
Позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлені договором, а у випадку порушення зобов`язань - сплатити відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
У зв`язку з порушенням умов Кредитного договору станом на 27.01.2015 року утворилася заборгованість у розмірі 10611 євро 29 євроцентів, яка складається із заборгованості за кредитом - 8282 євро 65 євроцентів, заборгованості по процентах за користування кредитом - 847 євро 82 євроценти, заборгованості по комісії за користування кредитом - 809 євро 61 євроцент, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 152 євро 59 євроцентів, а також штрафів відповідно до договору: 13 євро 99 євроцентів - штраф (фіксована частина), 504 євро 63 євроценти - штраф (процентна ставка). Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.
Заочним рішенням Долинського районного суду від 17.02.2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 10611,29 євро, що за курсом 17,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.01.2015 року еквівалентно 189623,81 грн., за Кредитним договором №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року та стягнуто 1896,24 грн. судових витрат згідно платіжних доручень.
Ухвалою Долинського районного суду від 10.03.2016 року заочне рішення Долинського районного суду від 17.02.2016 року скасовано, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
15.04.2016 року ОСОБА_1 подав суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та застосування наслідків недійсності правочину.
Зазначав, що в порушення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банк при наданні кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору не попередив його як споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач.
Кредит йому надано на наступні цілі: довершення будівництва та облаштування житла, на сплату страхових платежів, тобто на споживчі цілі. Разом з тим, у кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. Не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок проведений поверхнево та незрозуміло для споживача. Отже, в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.
Крім того, п. 7.1 Кредитного договору містить положення щодо плати за надання фінансового інструменту, яка нараховується щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,2% від розміру кредиту (без врахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку) та комісії за розрахунки за цим договором, яка складає 1,5% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів. Наведені положення кредитного договору відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Також, враховуючи додаткові нарахування, збільшився відсоток за користування кредитними коштами. При цьому графік погашення кредиту взагалі не видавався, і які суми на які рахунки зараховувалися не відомо.
З огляду на викладене вважає умови кредитного договору несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршання становища споживача.
Ухвалою Долинського районного суду від 15.04.2016 року зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Долинського районного суду від 09.03.2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7100,64 євро, що за курсом 17,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.01.2015 року еквівалентно 126888,40 грн., а також 1268,90 грн. судового збору. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними пункт 7.1 Кредитного договору №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми в момент надання кредиту, в частині сплати заборгованості з комісії та пункт 2.1.3 в частині надання кредиту на оплату чергових страхових платежів та доручення банку на щорічне перерахування для цього суми коштів, застосувавши наслідки нікчемності правочину. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 11936,02 євро, що еквівалентно 340296 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
ОСОБА_1 на дане рішення суду подав апеляційну скаргу, вважає, що судом не враховано вимоги ЦПК України та Пленуму Верховного Суду України з даного приводу, не в повному обсязі досліджено всі докази по справі.
На його думку судом не з`ясовано чи при укладенні угоди банком виконано положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.
Зазначає, що зміст спірного договору суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, позивач не повідомив відповідача про умови надання кредиту, та не надав у повному обсязі інформацію про умови кредитування.
Відповідачу з боку банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу євро до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання.
Крім того, в кредитному договорі містяться умови, які регулюють внесення змін та розірвання договору лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку банку. Відсутні і умови відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору.
Договір не містить порядку його зміни, який би враховував інтереси споживача та умов про порядок припинення договору, через що суперечить приписам п. 8 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Вважає, що фактично ще в момент підписання договору його поставлено в невигідне та таке, що порушує його права, становище.
Також зазначає, що даний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, а дозволом на валютні операції, наявним у банку, не передбачено споживче кредитування резидентів у іноземній валюті та ще й для купівлі в Україні товарів та послуг за іноземні банкноти, використання та обіг яких не дозволено законом.
Судом не встановлено при винесенні рішення і того факту чи взагалі отримано від банку кошти по кредитному договору №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано жодного доказу отримання даних коштів.
Просить скасувати рішення та відмовити в позові ПАТ КБ «ПриватБанк», зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.
ПАТ КБ «ПриватБанк» також подало апеляційну скаргу на рішення Долинського районного суду від 09.03.2017 року. Вважає дане рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення, та невідповідності висновків суду обставинам справи.
Зазначає, що відповідач належним чином не виконує умови договору щодо внесення щомісячних платежів для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній долі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту позичальнику. Кредитний договір укладено з дотриманням положень законодавства.
Зазначає, що ОСОБА_1 не додав до зустрічного позову жодного доказу, який би свідчив про те, що під час укладання кредитного договору він не мав можливості прочитати даний договір та детально ознайомитися зі всіма умовами.
Укладаючи кредитний договір, позичальник не ставив під сумнів розумність та справедливість його умов, навпаки, сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватись, зокрема, зважувати на відповідальність, яка настає, згідно умов договору, при його невиконанні або неналежному виконанні.
Відповідач був вільний як у виборі фінансових установ для отримання кредиту так і у виборі форми кредитування, особистим підписом в кредитному договорі підтвердив згоду зі всіма умовами договору та вважав їх справедливими по відношенню до себе. Більше того, позичальник тривалий час виконував зобов`язання за договором належним чином, що підтверджує згоду зі всіма умовами договору.
Кредитний договір №IFIWGA00000211 укладений між банком та ОСОБА_1 08.05.2007 pоку, тому саме з цієї дати позичальнику було відомо про порушення його прав та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, а тому вважає, що строк позовної давності для звернення до суду із даними вимогами сплив 08.05.2010 року. Відповідач же звернувся із зустрічним позовом до суду у вересні 2016 року.
Вважає, що оскільки кредитний договір укладений між сторонами, є дійсним, то такий підлягає виконанню.
Суд першої інстанції задовольняючи позов частково, не зазначив складових боргу, з чого складається зазначена до стягнення сума, а тому вважає, що судом розрахунок заборгованості належним чином не досліджено.
Просить скасувати рішення в частині відмови у первісному позові та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.05.2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення. Позов банку задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 27.01.2015 року за Кредитним договором №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року у розмірі 9940,08 євро, що за курсом 17,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 27.01.2015 року становить 177629,23 грн., пеню у розмірі 2726,75 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн, штраф (процентна складова) – 9017,73 грн., а також 3982,10 грн. судового збору. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 28.08.2019 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30.05.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 доводи поданої ним апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній; в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити.
Представник АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, повідомлялася про час та місце слухання справи належним чином. В попередніх судових засіданнях апеляційного суду представник банку Рокетська С.В. надавала суду пояснення по справі, подану банком апеляційну скаргу підтримала, апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, 08.05.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №IFIWGA00000211, відповідно до п. 7.1 якого банк зобов`язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 08.05.2007 року по 25.05.2017 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 59000,00 євро на наступні цілі: довершення будівництва та облаштування житла, а також у розмірі 6643,43 євро на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми у момент надання, та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з «20» по «25» число кожного місяця.
Погашення заборгованості за цим Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 904,89 євро для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.
У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів (т. 1, а.с. 9-11).
Згідно п. 2.2.11 Договору для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором (кредит, відсотки, пеня, винагорода).
Згідно п. 3.11 Договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом відсотки, зазначені у п. 7.5 від суми кредиту, що погашається достроково. Строк внесення позичальником суми процентів - до останньої дати наступного періоду сплати. У випадку повного погашення заборгованості за кредитом дані проценти сплачуються позичальником одночасно з останнім платежем по кредиту в порядку п. 3.3 даного Договору.
П. 6.2 Договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 Договору банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.
В п. 7.4 даного Договору передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,28% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
Відповідно до п. 7.5 Договору при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0% від суми кредиту, що погашається достроково.
Відповідно до п. 4.1 Договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного Договору (сплати відсотків за користування кредитом, сплати банку винагороди згідно п.п. 7.1 та 6.2 Договору) банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.
Відповідно до п. 5.4 Договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.
Забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним Договором виступає іпотека земельної ділянки: недобудований житловий будинок загальною площею 573,42 кв.м., житловою площею 264,48 кв.м., та земельна ділянка загальною площею 0,12 га, цільове призначення якої – для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним Договором (п. 7.3 Договору).
Згідно копії Ордеру-розпорядження №1 від 11.05.2007 року ОСОБА_1 були видані кредитні кошти в сумі 59000,00 євро (т. 1, а.с. 12).
Згідно наданого банком розрахунку заборгованості станом на 27.01.2015 року заборгованість за Кредитним договором №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року становить 10611,28 євро і складається із: 8282,65 євро – заборгованість за кредитом, 847,82 євро – заборгованість за відсотками, 809,61 євро – заборгованість з комісії, 152,59 євро – заборгованість з пені, 13,98 євро – штраф (фіксована частина), 504,63 євро – штраф (відсоток від суми заборгованості) (т. 1, а.с. 4-7).
Задовольняючи частково первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, допустив наявність заборгованості станом на 27.01.2015 року. Однак, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, положення договору про споживчий кредит в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми в момент надання кредиту, в частині сплати заборгованості по комісії та п. 2.1.3 договору в частині надання кредиту на оплату чергових страхових платежів та доручення банку на щорічне перерахування для цього суми коштів є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень недійсними та застосування в цій частині наслідків нікчемності правочину. Таким чином позовні вимоги банку в частині стягнення комісії за обслуговування кредиту не підлягають до задоволення. Крім того з огляду на наданий банком розрахунок залишок заборгованості за кредитом становить 5581,62 євро, а не 8282,65 євро. Також існує суттєва різниця між нарахованими відсотками, які підлягають сплаті позичальником, та фактично сплаченими ОСОБА_1 відсотками. Тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 7100,64 євро, що еквівалентно 126888,4 грн., а з банку на користь відповідача – 11936,02 євро, що еквівалентно 340296 грн.
Однак, апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.ст. 629, 638 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
Так, за змістом ч. 5 ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08.05.2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Згідно з абзацом 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частинами 1, 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
З огляду на викладене положення Кредитного договору №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5% від суми у момент надання та щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту (п. 7.1 Договору), відсотків за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 даного Договору (п.п. 7.1, 7.5 Договору) та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного Договору (п.п. 7.1, 6.2 Договору) суперечать положенням ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.
Разом з тим відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Апеляційний суд виходить з того, що за загальним правилом посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.
Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується копією Ордеру-розпорядження №1 від 11.05.2007 року (т. 1, а.с. 12).
Посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що надання йому кредитних коштів не підтверджено належними доказами по справі, наявний в матеріалах справи видатковий касовий ордер стосується іншого договору, а надання кредиту в іноземній валюті порушує його права, суд не бере до уваги, оскільки підписавши кредитний договір, відповідач погодився з метою його використання та встановленими умовами отриманням кредиту саме в євро, а не в національній валюті України, в подальшому сплачував кредитну заборгованість протягом тривалого часу, не звертався до банку з приводу роз`яснень положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій з приводу того, що йому незрозумілі умови кредитного договору.
Разом з тим, відповідно до п. 7.1 спірного Кредитного договору встановлення одноразової комісії за надання фінансового інструменту є складовою одержаного кредиту, а щомісячний платіж у сумі 904,89 євро для погашення заборгованості за кредитним договором складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.
Таким чином нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та можливі штрафи і пеня.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові від 15.01.2020 року за результатом розгляду справи №363/940/16-ц (провадження №61-19224ск18).
Проте наданий позивачем розрахунок заборгованості складений без урахування наведених положень про нікчемність окремих пунктів спірного кредитного договору. Іншого розрахунку банком суду не представлено.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 26.12.2019 року в даній справі було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення судово-економічної експертизи.
Відповідно до Висновку експертного дослідження №02/04-20, складеного 10.04.2020 року судовим експертом ПП «Конекс-ІНІ» ОСОБА_2 , станом на 27.01.2015 року (дату розрахунку заборгованості, який наданий банком) заборгованість ОСОБА_1 по тілу кредиту, по процентах та по пені за прострочення термінів виконання кредитних зобов`язань відсутня. Після розподілення оплачених позичальником коштів експертним розрахунком встановлено, що станом на 27.01.2015 року переплата коштів дорівнює 21955,41 євро. Тобто у разі спрямування переплачених позичальником коштів на дострокове погашення основної суми кредиту (тіла кредиту) термін сплати якої станом на 27.01.2015 року ще не настав, залишок тіла кредиту погашається повністю, та ще залишається переплата у розмірі 1768,36 євро (т. 4, а.с. 24-51).
Крім того, як зазначено в правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 21.10.2015 року №6-2003цс15, одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, то слід зазначити наступне.
Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року по справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 30.01.2019 року по справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.
Разом з тим, у запереченнях на зустрічну позовну заяву, поданих до суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» заявило клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 155-157).
Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
За змістом ч. 3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Враховуючи те, що виконання умов Кредитного договору №IFIWGA00000211 від 08.05.2007 року почалося в травні 2007 року, а зустрічний позов ОСОБА_1 подав 15.04.2016 року, наслідки недійсності нікчемних умов кредитного договору застосуванню не підлягають.
Аналогічних висновків щодо початку перебігу позовної давності до вимог про застосування наслідків недійсності правочину дійшов Верховний Суд у постановах від 17.10.2018 року у справі №643/14830/16-ц, від 10.07.2019 року у справі №311/771/16-ц, від 12.02.2020 року у справі №212/2260/16-ц.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення первісного та зустрічного позовів, а тому рішення суду першої інстанції не може бути визнаним законним й обґрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог первісного та зустрічного позовів.
Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_1 слід стягнути сплачений судовий збір у сумі 1479,54 грн.
Також з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 20096,00 грн. витрат на проведення експертизи.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Долинського районного суду від 9 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове.
У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1479 (одну тисячу чотириста сімдесят дев`ять) грн. 54 коп. сплаченого судового збору.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570, адреса: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 20096 (двадцять тисяч дев`яносто шість) грн. 00 коп. витрат на проведення експертизи.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                       О.В. Пнівчук