УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 675/2513/19
Провадження № 22-ц/4820/709/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,
                       секретар судового засідання Дубова М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору – Білівська сільська рада Ізяславського району Хмельницької області, про тлумачення заповіту за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області в складі судді Демчука П.В. від 24 січня 2020 року.
Заслухавши доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до відповідача, вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка проживала одиноко в АДРЕСА_1 . Позивач та його сестра ОСОБА_2 доглядали матір за життя, а після її смерті спільно здійснили поховання. За життя мати допомогла сестрі придбати будинок в с. Білеве, позивач допомагав робити в ньому ремонт. Протягом життя мати неодноразово говорила, що оскільки допомогла дочці з купівлею їй будинку з городом, то все своє майно, - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку заповість синові ОСОБА_1 , на що сестра погоджувалася.
06.03.1997 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Білівської сільської ради Ізяславського району, яким заповіла позивачу все своє майно, що знаходиться в с. Білеве Ізяславського району. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно: будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 2,0995 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Білівської сільської ради та належала ОСОБА_3 згідно державного акта на право приватної власності на землю Р1 №819312, виданого Білівською сільською радою 30.11.2002 року. 
У встановлений строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак нотаріус повідомила, що з заявою звернулася і його сестра ОСОБА_2 як особа пенсійного віку, що має право на обов`язкову частку у спадковому майні матері. 
Нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно заповіту ОСОБА_1 заповідається все належне спадкодавиці майно, що знаходиться у с. Білеве, а земельна ділянка, що належала матері, знаходиться на території Білівської сільської ради. Оскільки між спадкоємцями наявний спір, що тягне за собою зміну розміру часток у спадщині, заповіт не може бути однозначно розтлумачений. 
Тому позивач просив здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_3 , складеного 6.03.1997 року, як такого, що містить особисте розпорядження спадкодавця, яким ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 2,0995 га для ведення сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Білівської сільської ради Ізяславського району згідно державного акта на право приватної власності на землю Р1 №819312, виданого Білівською сільською радою 30.11.2002 року.
Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_2 ) про тлумачення заповіту відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. На його думку, в судовому засіданні було доведено, що воля його матері була спрямована на те, щоб заповісти все своє майно йому. Суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_4 , який підтвердив слова спадкодавиці про те, що все своє майно, в тому числі земельний пай, вона заповіла сину ОСОБА_1 . Вважає, що воля матері заповісти все своє майно йому підтверджується також і змістом попередніх переговорів, подальшою поведінкою матері, яка не вносила зміни в заповіт до самої смерті, оскільки знала, що все її майно після смерті буде належати сину. На час складання заповіту, ще в 1996 році видано сертифікат на право на земельну частку (пай) Білівської сільської ради, а тому заповідаючи належне їй майно, вона мала на меті передати у спадщину як належний їй будинок, так і земельну частку (пай). 
В засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.
Апелянт підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та просив розглянути справу за його відсутності.
Білівська сільська рада Ізяславського району надіслала заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, щодо вирішення спору покладається на думку суду. 
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .
Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є дітьми спадкодавиці.
06.03.1997 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Білівської сільської ради Ізяславського району, в якому зазначено «на випадок своєї смерті роблю таке розпорядження: належну мені житлову будівлю і все майно, що знаходиться в с. Білево Ізяславського району, заповідаю своєму синові ОСОБА_1 ».
ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю Р1 №819312, виданого Білівською сільською радою 30.11.2002 року, ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 2,0995 гектарів, розташована на території Білівської сільської ради, цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва. 
Згідно повідомлення відділу в Ізяславському районі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області ОСОБА_3 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) у розмірі 2,99 умовних кадастрових гектарів відповідно до розпорядження Ізяславської РДА № 154 від 17.07.1996 року.
Право власності на земельну ділянку площею 2,0995 гектарів на території Білівської сільської ради у ОСОБА_3 виникло на підставі рішення 18 сесії 23 скликання Білівської сільської ради народних депутатів від 04.02.2002 року.
08.10.2019 року Ізяславська нотаріальна контора надіслала спадкоємцям повідомлення про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину до вирішення спірного питання в судовому порядку.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 належний їй житловий будинок і все майно, що знаходиться в с. Білеве Ізяславського району, текст заповіту є чітким та зрозумілим, а тому відсутні підстави для тлумачення заповіту.
Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду, неналежної оцінки доказів, є безпідставними. 
   Так, відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
   Згідно статті  1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
   Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
 Згідно ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. 
Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.
Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.
При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.
Суд першої інстанції правильно встановив, що текст заповіту є чітким та зрозумілим, а тому обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для тлумачення заповіту.
Доводи апеляційної скарги про спрямованість волі заповідача заповісти усе своє майно сину ОСОБА_1 спростовується змістом заповіту. 
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги свідчення ОСОБА_4 щодо волі спадкодавця, оскільки тлумачення заповіту не повинно змінювати волю заповідача, викладену у заповіті.
             Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. 
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Повна постанова складена 26 травня 2020 року.
       
Судді Л.М. Грох

А.П. Корніюк

О.І. Талалай