ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1913/20 Справа № 202/5094/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Варенко О.П., Городничої В.С.
при секретарі         -        Кошара О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року
по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИЛА:
В липні 2019 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровськанадійшла заява  ОСОБА_1 , заінтересована особа – Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та факту, що має юридичне значення.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 рокузаяву  ОСОБА_1 , заінтересована особа – Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та факту, що має юридичне значення — задоволено частково.
       Встановлено той факт, що правовстановлюючий документ – договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 12.03.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим № 400, виданий на ім`я ОСОБА_1 належить ОСОБА_1 .
В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимоги щодо встановлення факту, що вказана у договорі купівлі-продажу від 12 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом нотаріального округу Гулою М.К. реєстраційний номер 400, адреса:   АДРЕСА_1 відповідає назві   АДРЕСА_1 та постановити нове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Відзивів на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 рокувід учасників справи до суду не надходило.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим № 400 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
       Також, встановлено, що у зазначеному документі по-батькові заявника зазначено як ОСОБА_2 , що відрізняється від її по-батькові, зазначеного в паспорті громадянина України – ОСОБА_3 (а.с. 7,11).
       З доданих до матеріалів справи документів, а саме: копії паспорту громадянина України ОСОБА_1 , серії НОМЕР_1 , виданого Індустріальним РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 21.02.2001 року, відповідно до відмітки, в якому остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; копії реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_1 ; копії реєстраційного посвідчення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім`я (російською) ОСОБА_1 ; копії технічного паспорту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 дає суду підстави зробити висновок про те, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим № 400, виданий ОСОБА_1 , належить заявникові, а тому для заявника ця обставина має юридичне значення, оскільки встановлення даного факту необхідно для реєстрації права власності на цю квартиру за нею в установленому законом порядку.
       За змістом статті 315 ЦПК України у судовому засіданні можуть бути встановлені факти належності правовстановлюючих документів, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
       Отже, факт належності заявникові договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 12.03.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим №400, виданого на ім`я ОСОБА_1 , є підтвердженим та може бути встановлений судом.
       Щодо вимоги заявника в частині встановлення того факту, що вказана у договорі купівлі-продажу квартири від 12.03.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим № 400, адреса: АДРЕСА_1 від 12.03.1998 року відповідає адресі: АДРЕСА_1 , необхідно зазначити наступне.
       Як встановлено рішенням Дніпропетровської міської ради від 19.06.2013 року «Про затвердження переліків найменувань проїздів та об`єктів, розташованих на території міста Дніпропетровська» замість російської назви проспект АДРЕСА_2 (а.с.19,20).
       Згідно з даними словника адміністративно-територіального устрою України Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у місті АДРЕСА_2 .
       З наведеного можна дійти висновку, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. при посвідченні договору купівлі-продажу від 13.12.1998 року допущена граматична помилка при відмінюванні назви проспекту Миру в родовому відмінку і помилково зазначено – Мира.
       У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року звернено увагу судів на те, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення факти, зокрема, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині встановлення юридичного факту, що вказана у договорі купівлі-продажу від 13.12.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гулою М.К. за реєстровим №400 адреса: АДРЕСА_1 відповідає адресі: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 19.06.2013 року «Про затвердження переліків найменувань проїздів та об`єктів, розташованих на території міста Дніпропетровська» було затверджено назву проспекту АДРЕСА_2 замість АДРЕСА_2 , а також за даними словника адміністративно-територіального устрою України Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у місті Дніпропетровську проспект Мира, відсутній.
Приведені в апеляційній скарзі доводи, що рішення Дніпропетровської міської ради від 19.06.2013 року «Про затвердження переліків найменувань проїздів та об`єктів, розташованих на території міста Дніпропетровська» було винесено значно пізніше ніж проведений правочин купівлі-продажу житла, яке необхідно зареєструвати у Відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а тому необхідно встановити відповідний факт в судовому порядку, колегія суддів ставиться критично, оскільки це не є встановлення факту про який просить заявник, а для звернення до державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради з заявою про державну реєстрацію права власності необхідно надати вищевказане рішення Дніпропетровської міської ради від 19.06.2013 року разом з договором купівлі-продажу.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині – не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
       
Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича