ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/274/20                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: С.О. Кульчицький

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Кузьмишиної О.М.
                                                            Мєзєнцева Є.І.
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна фіскальна служба України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна фіскальна служба України, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у складанні висновку про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що пов`язане з проходженням служби в органах Державної фіскальної служби України;
- зобов`язати відповідача прийняти заяву (рапорт) з додатками та скласти висновок про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах Державної фіскальної служби України відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 у 200-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб та направити вказаний висновок разом з іншими матеріалами в 15-денний строк з дня реєстрації до Державної фіскальної служби України для прийняття відповідного рішення у строки, встановлені законодавством України.
На обґрунтування вказаних позовних вимог, позивачем зазначено, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в органах податкової міліції, оскільки група інвалідності встановлена позивачу в період понад два роки від дати первинного огляду. Позивач наголошує, що право на отримання такої допомоги закріплено у статті 23 Закону України «Про міліцію». 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Полтавській області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, що пов`язане з проходженням служби в органах Державної фіскальної служби України.
Зобов`язано Головне управління ДФС у Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року та прийняти відповідне рішення.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, вказує про те, що відповідач 1, отримавши заяву про виплату одноразової грошової допомоги, був зобов`язаний, керуючись Порядком №850, скласти висновок про виплату цієї допомоги та направити висновок до ДФС для прийняття відповідного рішення. Не вчинивши зазначені дії, відповідач фактично вирішив віднесене до компетенції іншого органу питання про наявність чи відсутність підстав для проведення виплати одноразової грошової допомоги, тим самим порушивши права заявника та вимоги чинного законодавства.
Отже, рішення про призначення одноразової грошової допомоги має прийняти саме Державна фіскальна служба України, а не Головне управління Державної фіскальної служби в Полтавській області, як помилково вважає суд першої інстанції.
Також з апеляційними скаргами звернулися відповідач - Головне управління ДФС у Полтавській області та третя особа - Державна фіскальна служба України. Однак, ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2020 року вказані скарги було повернуто апелянтом у зв`язку із неусуненням недоліків, зокрема, несплатою судового збору.
06 квітня 2020 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України Постанови «Про запобігання поширенню на території України короно вірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року №211. Колегія суддів відмовила в задоволенні даного клопотання, оскільки воно є необґрунтованим, зокрема, відповідачем не зазначено, чи бажав він особисто приймати участь в судовому засіданні, чим обумовлена така необхідність, не вказано причин неможливості прибуття в судове засідання. Саме лише посилання на існування нормативно-правового акту про певні обмеження під час дії карантину не обґрунтовує та не доводить необхідності відкладення розгляду справи та неможливості здійснення її розгляду за наявними у справі матеріалами в межах доводів апеляційної скарги. При цьому, колегія суддів наголошує, що участь сторін в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення спору по суті.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 статті 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ. 09 червня 1997 року був відряджений для проходження служби в Управління податкової міліції ДПА в Черкаській області, 01 січня 2001 року відряджений для подальшого проходження служби на посадах начальницького складу податкової міліції в ДПА у Полтавській області, 31 липня 2001 року звільнений із служби в податковій міліції за статтею 64 п. «б» (через хворобу), відповідно до наказу №132-о від 30 липня 2001 року.
В період з 04 травня до 18 травня 1986 ОСОБА_1 виконував службові обов`язки по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС. Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 виданого 17 грудня 2018 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, першої категорії.
Відповідно до експертного заключення №11 від 22 грудня 2000 року встановлено, що отримані позивачем захворювання пов`язані з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія MCE № 002084 ОСОБА_1 27 вересня 2001 року було встановлено третю групу інвалідності. В подальшому, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія 12ААБ № 131299 від 13 грудня 2018 року, позивачу з 08 жовтня 2018 року встановлено другу групу інвалідності безстроково, причина інвалідності - захворювання пов`язане з виконанням службового обов`язку під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Згідно довідки серії 12ААА № 013244 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах, потреби в додаткових видах допомоги від 13 грудня 2018 року ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 становить 80% .
Зі встановленням другої групи інвалідності, відповідно норм чинного законодавства, вважаючи, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги, позивач  03 грудня 2019 року звернувся до Головного управління ДФС у Полтавській області з заявою про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року.
Однак, листом № 1/16-31-04-44 від 10 січня 2020 було відмовлено в одержанні одноразової грошової допомоги (документи були повернуті). В своїй відмові відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року, оскільки друга група інвалідності встановлена в період понад два роки від дати первинного огляду.
Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Частиною 2  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист». 
Згідно з частиною 6 статті 23 Закону України №565-ХІІ від 20 грудня 1990 року "Про міліцію" (в редакції Закону України від 13 лютого 2015 року №208-VІІІ) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
У подальшому Закон України «Про міліцію» втратив чинність 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року. 
При цьому, у пункті 15  розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом  для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.
Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що за позивачем, якому під час перебування на службі в органах внутрішніх справ, встановлено інвалідність у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з проходженням служби, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої  статтею 23 Закону України «Про міліцію».
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18 від 28 серпня 2018 року у справі №804/6297/17, від 06 березня 2019 року у справі 822/163/18.
На виконання статті 23 Закону постановою Кабінету Міністрів України №707 від 12 травня 2007 року затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції (далі - Порядок №707).
Законом України №208-VІІІ від 13 лютого 2015 року "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" частина 6 статті 23 Закону України "Про міліцію" №565-ХІІ від 20 грудня 1990 року викладена в наступній редакції: у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог  статті 23 Закону України «Про міліцію» постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника (далі - Порядок № 850).
Пунктом 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.
Таким чином, призначення та виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону України "Про міліцію" №565-ХІІ, здійснюється відповідно до Порядку, під час дії якого встановлена втрата працездатності.
Судом встановлено, що ІІ група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, встановлена позивачу 08 жовтня 2018 року, відтак, питання щодо призначення йому одноразової грошової допомоги повинно вирішуватись відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" в редакції Закону №208 та Порядку №850.
Відповідно до пункту 3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Пунктами 7-9 Порядку №850 закріплено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Таким чином, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію" відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію" й, виходячи з положень якого обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на ДФС України. 
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 405/704/17. 
Тобто, з аналізу наведених норм вбачається, що відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих працівником міліції для призначення і виплати одноразової грошової допомоги повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення: про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.
Як зазначалося вище, відповідно до листа Головного управління ДФС у Полтавській області від 10 січня 2020 року №1/16-31-04-44, Головним управлінням ДФС у Полтавській області матеріали на призначення ОСОБА_1 повернуто без прийняття рішення з огляду на невідповідність пакету документів необхідному переліку.
Тобто, Державною фіскальною службою України, в порушення п. 9 Порядку №850, не приймалось рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .
Натомість, як вірно зазначено судом першої інстанції, повернення Головним управлінням ДФС у Полтавській області документів позивача без прийняття рішення про призначення чи відмову у призначенні одноразової грошової допомоги не передбачено Порядком №850 та суперечить зазначеним вище нормам матеріального права.
Наведена позиції також підтримується Верховним Судом, зокрема, у постанові від 30 січня 2018 року по справі № 822/1579/17.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд не надає жодної оцінки медичним документам ОСОБА_1 та не стверджує про наявність у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги, а лише вказує на те, відповідач та третя особа, як суб`єкти владних повноважень, вчиняючи дії та приймаючи рішення повинні діяти на підставі вимог діючого законодавства, чого в даному випадку ними дотримано не було. При цьому, невідповідність медичних документів позивача не позбавляє відповідача ані права, ані можливості прийняти рішення, передбачене Порядком №850.
Верховний Суд України у постанові від 18 березня 2014 по справа № 21-11а14 зазначав, що оскільки звернення позивача про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглянув, та відповідного рішення не прийняв, суд повинен зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.
Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, для ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача розглянути подану позивачем заяву від 03 грудня 2019 року про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року та прийняти відповідне рішення
З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому наявні підстави для задоволення адміністративного позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 
З наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 02 червня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       О.М. Кузьмишина
                                                                                                    
                                                                                                    Є.І. Мєзєнцев