ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2020 року 
Київ
справа №2140/1780/18
адміністративне провадження №К/9901/2405/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Губської О. А.,
суддів: Білак М. В., Калашнікової О. В., 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу №2140/1780/18
за позовом   ОСОБА_1 до Генічеського районного суду Херсонської області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Херсонській області, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: Крусяна А.В.,(головуючий), Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,

І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Генічеського районного суду Херсонської області, третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Херсонській області (далі - ДАС України у Херсонській області, третя особа), в якому просив:
1.1.  визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у внесенні до його трудової книжки запису про визнання недійсним запису №22 від 03 травня 2012 року з приводу звільнення його з посади судді Генічеського районного судді за порушення присяги судді; 
1.2. зобов`язати відповідача здійснити запис про    недійсність запису №22 від 03 травня 2012 року відповідно до положень пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 або видати дублікат трудової книжки без запису про    звільнення його за порушення присяги; 
1.3. визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо вчинення дій по поновленню позивача на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області (зарахування до штату суддів цього суду) та зобов`язати прийняти таке рішення;         
1.4. зобов`язати зарахувати до його стажу роботи на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області період роботи з 03 травня 2012 року по день видання наказу про зарахування його до штату суддів Генічеського районного суду Херсонської області. 
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки всі судові інстанції, включаючи Європейський Суд з прав людини та Верховний Суд, прийшли до висновку про те, що ОСОБА_1 було звільнено протиправно, він, як незаконно звільнена особа, поновлюється на попередній посаді, зокрема, на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області.
2.1. Позивачем зауважено, що в даному випадку мова не йде про його призначення на посаду судді, на яку він був призначений в установленому чинним на той час законодавством порядку, а йдеться про відновлення його статусу у зв`язку з незаконними діями суб`єктами владних повноважень, які призвели до його незаконного звільнення та у зв`язку з цим внесення відповідних записів в належну йому трудову книжку.
2.2. Крім цього, позивач зазначає, що голова Генічеського районного суду Херсонської області, посилаючись на відсутність формулювання в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року порядку та механізму поновлення його на попередній посаді, ухилився від вчинення дій щодо відновлення його порушених прав і така бездіяльність відповідача, на його думку, є протиправною та такою, що порушує його конституційні права.
3. Відповідач та третя особа позов не визнали. У запереченнях проти позову наполягали на безпідставності позовних вимог та просили відмовити в їх задоволенні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
4. ОСОБА_1 рішенням XXII сесії Херсонської обласної ради народних депутатів №238 від 26 січня 1993 року був призначений на посаду судді Генічеського районного суду Херсонської області.  
5. 31 липня 1993 року позивач        склав присягу судді. 
6. Постановою Верховної Ради України № 731-IV від 17 квітня 2003 року обраний суддею цього ж суду безстроково.
7. На засіданні Вищої ради юстиції 24 січня 2012 року розглянуто пропозицію члена Вищої ради юстиції від 26 вересня 2011 року про внесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги судді і прийнято рішення про внесення такого подання до Верховної Ради України.
8. 20 лютого 2012 року подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді направлено Головою Вищої ради юстиції до Верховної Ради України.
9. Верховна Рада України 12 квітня 2012 року прийняла постанову від 12 квітня 2012 року № 4639-VI про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги. 
10. Європейським Судом з прав людини 19 січня 2017 року було прийнято рішення у справі «Куликов та інші проти України» (заява №5114/09 та 17 інших, в тому числі і    заява    позивача №65207/12) (KULYKOV AND OTHERS v. UKRAINE (Applicationsnos. 5114/09 and 17 others - seeappendedlist), яким визнав порушення Україною стосовно позивача положень ст. 6 § 1 та 8 Конвенції.
11. Згідно з вимогами частини 2            статті 44 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    рішення набуло статусу остаточного 19 квітня 2017 року.
12. Постановою Верховного Суду України від 03 липня 2017 року скасовано постанову Вищого адміністративного суду України від 05 червня 2012 року про відмову у задоволенні        позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України про скасування постанови про його звільнення з посади судді, та справу направлено на новий розгляд до цього ж суду. 
13. Рішенням Верховного Суду від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволений частково; визнано протиправною та скасовано Постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4639-VI про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду        Херсонської області за порушення присяги;        у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
14. Також судами встановлено, що трудові відносини позивача з Генічеським районним судом, згідно запису в трудовій книжці, припинені наказом в.о. керівника апарату Генічеського районного суду Херсонської області від 03 травня 2012 року, виданого на підставі постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року № 4639-VI.
15. 20 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до голови Генічеського районного суду Херсонської області з заявою про поновлення на посаді судді. 
16. Листом Генічеського районного суду Херсонської області №01-18/91/2018 від 22 серпня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено, що питання        поновлення на посаді судді не було предметом судового провадження. В рішенні суду не прописаний порядок та механізм поновлення на роботі, тому правових підстав щодо зарахування позивача до штату Генічеського районного суду Херсонської області        немає. 
17. Вважаючи  підстави         свого звільнення з посади судді незаконними, а наказ про звільнення, виданий Генічеським районним судом Херсонської області, втратив чинність (є недійсним),        так само як і запис у трудовій книжці про його звільнення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
18. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року позов задоволено.
18.1. Визнано протиправною бездіяльність Генічеського районного суду Херсонської області щодо не поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області.
18.2. Поновлено ОСОБА_1 на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області.
18.3. Визнано протиправною бездіяльність Генічеського районного суду Херсонської області щодо відмови у внесенні запису в належну ОСОБА_1 трудову книжку про визнання запису № 22 від 03 травня 2012 року, здійсненого в.о. керівника апарату Генічеського районного суду Херсонської області про звільнення позивача з посади судді за порушення присяги судді, недійсним.
18.4. Зобов`язано Генічеський районний суд Херсонської області здійснити запис про        недійсність запису № 22 від 03 травня 2012 року відповідно до положень пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58.
18.5. Зобов`язано Генічеський районний суд Херсонської області зарахувати ОСОБА_1 у стаж роботи на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області період роботи з 03 травня 2012 року по день видання наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату суддів цього суду.
18.6. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді судді        Генічеського районного суду Херсонської області допущено до негайного виконання.
18.7. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки постанова Верховної Ради України, яка        прийнята із порушення норм чинного на той час законодавства та без належного дотримання принципів незалежності та неупередженості, скасована, тому бездіяльність Генічеського районного суду Херсонської області щодо не поновлення ОСОБА_1 на посаді судді є протиправною, а тому позовна вимога про поновлення на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області підлягає задоволенню.
19. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
19.1. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що питання про поновлення позивача на посаді судді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на даний час, тобто Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом, повноважним приймати рішення щодо призначення суддів на посади.
19.2. Судом апеляційної інстанції зазначено, що наявність лише судового рішення, яким скасовано постанову Верховної Ради України про звільнення судді із займаної посади, не є достатньою підставою для прийняття у зв`язку з цим головою суду рішення про поновлення судді на посаді та зарахування його до штату, оскільки прийняття такого рішення виходить за межі повноважень голови суду, визначених         Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
19.3. Крім цього, апеляційним судом вказано на те, що оскільки питання поновлення на посаді судді        судовими органами України щодо позивача не вирішувалося, доказів звернення до Верховного Суду        з заявами        щодо встановлення способу та порядку виконання постанови Верховного Суду від 13 лютого 2018 року позивач суду не надав,        тому ним обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, які не можуть бути поновлені у межах даної справи.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
20. Позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
20.1. В обґрунтування поданої касаційної скарги позивач посилається на те, що законодавство України гарантує йому саме відновлення попереднього юридичного стану, а не призначення на посаду судді.
20.2. Позивач звертає увагу на те, що декілька суддів із тих, що пройшли Європейський Суд з прав людини за таких самих обставин, наказом голови суду (без рішення адміністративних судів з таким, як у нього предметом спору) зараховані до штату суду, в якому раніше працювали і ніяких претензій до цих голів судів не заявлено, тобто, на думку скаржника, механізм поновлення незаконного звільненого судді на попередній посаді існує.
21. У відзивах на касаційну скаргу відповідач та третя особа проти її доводів заперечують, вважають, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив без задоволення позовні вимоги та просять відмовити у задоволенні касаційної скарги, залишив без змін оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції.
22. Ухвалою судді-доповідача Верховного Суду від 24 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
23. У зв`язку зі зміною спеціалізації та введення до іншої судової палати судді-доповідача Стрелець Т.Г. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №14), що унеможливлює її участь у розгляді касаційних скарг, розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду призначено повторний автоматизований розподіл касаційних скарг, зокрема, касаційної скарги у справі № 2140/1780/18 (провадження К/9901/24058/19).
24. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 06 червня 2019 року касаційну скаргу у справі №2140/1780/18 (провадження К/9901/24058/19) передано на розгляд колегії суддів у складі: Губська О.А. (головуючий суддя), судді: Білак М.В., Калашнікова О.В.
V. Джерела права й акти їх застосування (в редакції, чинній на час виникнення     спірних правовідносин)
25. Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26. Відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
27. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (стаття 125 Конституції України).
28. Згідно частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
29. Частиною першою статті 7 КАС України визначено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
30. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950        року, а також практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. 
31. Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України регулюються Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
32. Відповідно до статті 2 вказаного Закону рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 зазначеної Конвенції. 
33. Згідно статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.
34. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.
35. Пунктом 1 частини першої статті 131 Конституції України (у редакції, яка діяла до 30 вересня 2016 року) передбачено, що в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.
36. Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України (у вказаній редакції) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення ним присяги.
37. Згідно із статтею 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.
VI. Висновок Верховного Суду
38. Відповідно до статті 341 КАС суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39. Приписами частини другої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
40. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. (частина четверта статті 341 КАС України).
41. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості доводів касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
42. Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом спору в цій справі є поновлення звільненого судді на посаді. Водночас суди зазначили, що спірні правовідносини виникли у зв?язку з відсутністю правового регулювання механізму поновлення на посаді судді в разі його незаконного звільнення.
43. Разом з цим, суди врахували, що за правилами діючого на час звільнення позивача з посади судді законодавства, Вища рада юстиції була єдиним у державі конституційним органом, до повноважень якого належало внесення подань про звільнення суддів з посад до органу, який призначив або обрав суддю (з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України).
44.Суд апеляційної інстанції, вирішуючи цю справу, встановив, що чинними        Законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про Вищу раду правосуддя», так само як іншими нормативними актами, не встановлено порядку поновлення судді на посаді внаслідок скасування рішення про його звільнення.
45. Також, апеляційний суд зазначив, що на час перегляду справи в апеляційному порядку процедура призначення судді на посаду, звільнення судді із посади та припинення повноважень судді врегульована Законом України «Про Вищу раду правосуддя», за яким, зокрема, повноваження щодо звільнення судді належать Вищій раді правосуддя.
46. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги положення частини першої статті 3, частиною третьої  статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та, у зв?язку з цим звернув увагу на те, що питання про поновлення позивача на посаді судді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на даний час, тобто Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом, до повноважень якого віднесено прийняття рішення про призначення судді на посаду. 
46.1. Водночас, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що питання поновлення позивача на посаді судді судовими органами України не вирішувалося, доказів його звернення до Верховного Суду з заявами щодо встановлення способу та порядку виконання рішення Верховного Суду від 13 лютого 2018 року суду не надано.
47. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Верховного Суду від 13 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправною та скасовано постанову Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4639-VI про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду  Херсонської області за порушення присяги;  у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
48. Верховний Суд,  ухвалюючи рішення від 13 лютого 2018 року у справі ОСОБА_1 , досліджував дві позовні вимоги: про визнання незаконною Постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4639-VI про звільнення його з посади судді Генічеського районного суду Херсонської області за порушення присяги; про визнання протиправними дій Верховної Ради України щодо розгляду подання Вищої ради юстиції щодо звільнення його з посади судді за порушення присяги.  
49. Встановивши ці обставини, а також те, що питання поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області Верховним Судом не досліджувалося, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зазначивши, крім іншого, про відсутність доказів звернення позивача до Вищої ради правосуддя, як до єдиного компетентного органу, до повноважень якого чинним на цей час законодавством віднесено вирішення питання призначення судді на посаду. 
50. Втім, Верховний Суд не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції в повній мірі з огляду на наступне.
51. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач, вважаючи своє конституційне право порушеним, в серпні 2018 року звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з цією позовною заявою, у якій просив
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у внесенні до його трудової книжки запису про визнання недійсним запису з приводу звільнення його з посади судді; 
зобов`язати відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки або видати дублікат трудової книжки без запису про  звільнення його за порушення присяги; 
визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо вчинення дій по поновленню позивача на посаді судді та зобов`язати прийняти таке рішення;  
зобов`язати зарахувати до його стажу роботи на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області період роботи з 03 травня 2012 року по день видання наказу про зарахування його до штату суддів Генічеського районного суду Херсонської області.
52. Разом з цим, суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для звернення позивача до суду з цим позовом стало скасування в судовому порядку Постанови Верховної Ради України від 12 квітня 2012 року №4639-VI про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.
53. Тобто, позивач вважає, що з часу скасування вказаного рішення Верховної Ради України відпали перешкоди для відновлення його статусу судді.
54. Однак, таке твердження не ґрунтується на нормах чинного законодавства України.
55.  Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для прийняття Верховною Радою України постанови від 12 квітня 2012 року №4639-VI про звільнення ОСОБА_1 з посади судді стало подання Вищої ради юстиції щодо звільнення його з посади судді.
56. Це подання внесене Вищою радою юстиції на розгляд Верховної Ради України як єдиним на той час у державі конституційним органом, до повноважень якого належало внесення подань про звільнення суддів з посад до органу, який призначив або обрав суддю (з підстав, визначених частиною п?ятою статті 126 Конституції України). 
57. Водночас, суди встановили, що питання правомірності подання Вищої ради юстиції (як акту індивідуальної дії суб?єкта владних повноважень) щодо звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, в судовому порядку не вирішувалось, відповідного судового рішення (щодо визнання неправомірним та скасування подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді) матеріали справи не містять.
58. Переглядаючи в касаційному порядку оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції,Верховний Суд враховує положення частин першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
59. Також Верховний Суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» (заява №5114/09 та 17 інших, в тому числі і    заява    позивача № 65207/12) (KULYKOV AND OTHERS v. UKRAINE (Applicationsnos. 5114/09 and 17 others - seeappendedlist), яким визнано порушення Україною стосовно позивача положень статті 6 § 1 та 8 Конвенції.
60. Проте, Верховний Суд наголошує, що, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
61. Принцип диспозитивності, що діє в адміністративному судочинстві, передбачає, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача, а особа, що звернулася за захистом порушеного права, може вимагати скасування акта про звільнення, що дискредитує її, не бажаючи при цьому продовжувати проходження публічної служби. 
61.1  При цьому суд позбавлений можливості ініціювати судове провадження щодо таких позовних вимог, встановлювати нові обставини справи та розглядати позовні вимоги, які не були заявлені позивачем до суду першої інстанції, тобто не має право змінити предмет і підстави заявленого позову, визначати і змінювати склад осіб, що беруть участь у її розгляді.
62. Враховуючи зазначене, Верховний Суд констатує, що звертаючись до суду із цим позовом та, зокрема, з вимогою про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягала, крім іншого, у не вчиненні ним дій щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Генічеського районного суду Херсонської області, позивач не оскаржив у судовому порядку подання Вищої ради юстиції, яке слугувало підставою для прийняття Верховною Радою України Постанови від 12 квітня 2012 року № 4638-VI та станом на день розгляду цієї справи є чинним та не скасоване судом.
64. Однак, виходячи з правової природи вказаного акту Вищої ради юстиції та враховуючи, що на час його прийняття саме до виключної компетенції цього органу належало питання звільнення суддів з посад, Верховний Суд вказує на відсутність у відповідача в цій справі повноважень та підстав щодо поновлення позивача на посаді судді за умови чинності такого подання Вищої ради юстиції та не встановлення його протиправності в судовому порядку. 
64.1. Такі висновки Верховного Суду узгоджуються з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 травня 2018 року в справі № 800/341/17 (9901/944/12) та постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 2а-12876/09/2670 (К/9901/5834/19).
65. За цих обставин Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції повно перевірив та проаналізував під час розгляду справи та ухвалення оскаржуваного судового рішення всі обставини спірних правовідносин, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак, допустив неправильне застосування норм матеріального права, у зв?язку з чим помилився у зазначенні мотивів ухваленого рішення.
66. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 
67. Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
68. Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині мотивів його прийняття.
VII. Судові витрати
73. З огляду на результат касаційного розгляду даної справи,  колегія суддів не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 3, 341,    344,    349,    351,    356,    359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:
1.     Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.                
2.        Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року в цій справі змінити в мотивувальній частині рішення і викласти відповідне мотивування у редакції цієї постанови.
3.В іншій частині постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	О. А. Губська	
Судді           	М. В. Білак	
 	О. В. Калашнікова