ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 травня 2020 року           справа №200/6313/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегія суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.
суддів:                       Блохіна А.А.
                                  Ястребової Л.В.
за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.,
за участю сторін по справі: 
позивач: ОСОБА_1, Баранаєва А.О.
відповідач1: не з`явився
відповідач2: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя - Кониченко О.М.) від 28 січня 2020 року у справі № 200/6313/19-а (повний текст рішення складено 06 лютого 2020 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Донецькій області про визнання протиправною відмову у вчиненні дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Донецькій області про визнання протиправною відмову у проведенні розслідування нещасного випадку, викладеного в листі Головного управління Національної поліції у Донецькій області № 661/78/02-201 від 03.08.2018 та листі Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУ НП в Донецькій області від 14.03.2019р. № 345/28/01-2019; зобов`язання Головне управління Національної поліції в Донецькій області призначити (вчинити дії по призначенню) і провести розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем, та за результатами розслідування скласти акт розслідування нещасного випадку та акт, що свідчить про причини та обставини отримання травми, за формами НІ та Н5.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року позовні вимоги залишено без розгляду.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року про залишення позову без розгляду - скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправною відмову Головного управління МВС у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Донецькій області провести службове розслідування за фактом нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 підчас виконання службових обов`язків 23.06.1998 року; зобов`язано Головне управління МВС у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Донецькій області провести службове розслідування за фактом нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1 підчас виконання службових обов`язків 23.06.1998 року. В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені вимог щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00грн.
Позивач вважає, що суд першої інстанції помилково та протиправно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу. На думку позивача, не досліджено та не надано оцінку акту виконаних робіт №1 від 16.09.2019 року, довідкам про оплату №02/01 від 23.04.2019 року та №02/02 від 20.05.2019 року. На вимогу суду була додана ще виписка із книги обліку доходів №126/1, проте облік отриманих доходів адвокатом не є предметом спору. Однак, як вбачається із книги обліку доходів, 23.04.2019 року адвокатом отримано всього 5500,00 грн, з яких лише 5000,00 грн від ОСОБА_1 інші 500,00 грн. від іншого клієнта та не мають відношення до розгляду справи по суті. Позивач також зазначив, що акт виконаних робіт наданий із детальним описом всіх виконаних робіт адвокатом, довідки про оплату є належним доказом отримання грошових коштів від клієнта.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що подія, яка відбулась у позивача, мала місце 23.06.1998 року у м.Донецьку. Журнали реєстрації нещасних випадків, журнал обліку, архів з документами та матеріалами розслідувань нещасних випадків, які стались із працівниками ГУМВС України в Донецькій області та інше залишились на тимчасово окупованій території та 04.09.2014 року були захоплені незаконно збройними формуваннями. Крім цього, відомостей щодо проходження позивачем військово-лікарської комісії у ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області» немає. Відповідач зазначив, по позивач лише 15.01.2019 року став на облік для медичного обслуговування у лікарні (з поліклінікою) м.Маріуполь вказаної державної установи як пенсіонер МВС. Ксерокопії документів які надано позивачем мають істотні розбіжності, які на цей час неможливо усунути, спростувати або підтвердити. Крім того, відповідно до п.2.1 Порядку №1346 обов`язковою умовою є втрата працівником працездатності на один робочий день чи більше. Однак, підтвердження втрати позивачем працездатності (листка непрацездатності) немає. Відповідач також заначив, що судом першої інстанції безпідставно було зобов`язано провести службове розслідування за фактом нещасного випадку, оскільки, відповідно до Порядку № 1346 проводиться розслідування нещасних випадків.
Під час розгляду справи позивач та його представник проти доводів апеляційної скарги заперечували, вважають, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.
Відповідачі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу встановив наступне.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач в період з 15.09.1992р. по 15.04.2014 р. працював в органах внутрішніх справ МВС України. В 2014 року вийшов на пенсію за вислугою років.
23 червня 1998 в період проходження служби в ОВС України на посаді оперуповноваженого ВКР Червоногвардійського РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з боротьбою зі злочинністю, позивач отримав тілесні ушкодження «компресійний перелом СІV хребта з ушкодженням диска і між суглобного зчленування».
Висновком службового розслідування від 12.10.1998р. встановлено, що 23.06.1998р. позивачем отримана травма при виконанні службових обов`язків. За наслідками проведення службового розслідування акти встановленої форми не складено.
На підставі рапорту позивача від 28.11.2003 р. повторно проведено службове розслідування за фактом отримання ним тілесних ушкоджень. За результатами розслідування 15.12.2003р. складено висновок та встановлено, що позивачем отримані тілесні ушкодження 23.06.1998р. при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із боротьбою зі злочинністю. Однак, акти за формами Н-1 та Н-5 складено не було.
Листом від 01 серпня 2018 року позивач звернувся до ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Донецькій області з заявою про надання копій актів Н-5 та НТ або за їх відсутності, провести розслідування та скласти їх відповідно до вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 р. № 1346 (далі Порядок № 1346). Позивач зазначає, що в цьому листі була технічна помилка та замість акту Н-1 вказаний акт НТ.
Листом Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУ НП у Донецькій області №661/78/02-201 від 03.08.2018 р. позивачу відмовлено у складанні та видачі актів за встановленою формою на підтвердження нещасного випадку, що стався з ним при виконанні службових обов`язків 23.06.1998р., через неможливості обстеження місця події у м. Донецьк.
Позивач 02.03.2019 року повторно звернувся до ліквідаційної комісії ГУ МВС з клопотанням про проведення розслідування та надання актів Н-1 та Н-5. Також зазначив, що в попередньому листі була технічна помилка та замість акту Н-1 вказаний акт НТ.
Листом Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУ НП в Донецькій області від 14.03.2019р. № 345/28/01-2019 позивачу відмовлено в проведенні розслідування та складанні актів через невідповідність медичних довідок акту розслідування.
У висновку службового розслідування від 15.12.2003 р. зазначено, що в день отримання травми позивач звернувся до лікарні № 5, а в довідці хірурга від 29.06.1998р. зазначено, що 27.06.1998 р. позивач звернувся до лікарні № 1 та був направлений до нейрохірурга. Попередній діагноз встановлений - ушиб (компресійний перелом С-ІІІ).
Наведені обставини сторонами не оспорюються. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Законом України «Про охорону праці» визначено основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.
Дія цього Закону поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та на всіх працюючих.
Статтею 22 Закону України «Про охорону праці» встановлено, що роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок.
За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування.
На час події нещасного випадку, що трапився з позивачем 23.08.1998р., питання розслідування та обліку нещасних випадків, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України були врегульовані Положенням про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою Кабміну України від 10.08.1993 р № 623 (далі - Положення № 623).
Пунктом 2 Положення № 623 встановлено, що за результатами розслідування складається акт за формою Н-1 і беруться на облік нещасні випадки, що сталися з працівниками під час виконання трудових (посадових) обов`язків.
Згідно п.5 Положення № 623 нещасні випадки із заподіянням тілесних ушкоджень іншою особою, або вбивством працівника під час виконання, або у зв`язку з виконанням ним трудових обов`язків незалежно від порушення кримінальної справи розслідуються відповідно до цього Положення. Такі випадки беруться на облік і про них складається акт за формою Н-1.
Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, на час отримання позивачем тілесних ушкоджень при виконанні службових обов`язків, вимоги Положення № 623 не виконано, розслідування спеціально уповноваженою комісією не проведено, відповідні акти не складалися.
На дату звернення позивача із заявою про надання копій актів Н-5 та НТ або, за їх відсутності, провести розслідування, діяв Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 грудня 2002 р. № 1346 (далі - Порядок №1346).
Відповідно до п.2.1 Порядку №1346 розслідуванню підлягають раптові погіршення стану здоров`я, поранення, травми, у тому числі отримані внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострі професійні захворювання і гострі професійні та інші отруєння, теплові удари, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, інші ушкодження, отримані внаслідок аварій, пожеж, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани та інші надзвичайні події), контакту з тваринами, комахами та іншими представниками фауни і флори, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення потерпілого на іншу (легшу) роботу терміном не менш як на один робочий день, а також випадки смерті в підрозділі (далі - нещасні випадки).
За результатами розслідування складаються акти за формою Н-1* (додаток 1) і беруться на облік нещасні випадки (у тому числі поранення), які сталися з працівниками в період проходження служби при виконанні службових обов`язків (п.2.2 Порядок №1346). 
Згідно п.2.4 Порядку №1346 якщо за висновками роботи комісії з розслідування прийнято рішення, що про нещасний випадок не повинен складатися акт за формою Н-1*, тобто нещасний випадок не пов`язаний з виконанням службових обов`язків, про такий нещасний випадок складається акт за формою НТ* (додаток 2). 
Відповідно до пунктів 3.1, 3.5 Порядку №1346  про кожний нещасний випадок (у тому числі поранення) працівник, який його виявив, або сам потерпілий повинні негайно повідомити безпосереднього керівника робіт чи іншу посадову особу підрозділу і вжити заходів до надання необхідної допомоги. Керівник підрозділу, одержавши повідомлення про нещасний випадок (у тому числі поранення), крім випадків зі смертельним наслідком та групових випадків травматизму, наказом або розпорядженням організовує його розслідування комісією не менше ніж три особи, до складу якої включаються: керівник (спеціаліст) служби охорони праці підрозділу (голова комісії), керівник (безпосередній або прямий начальник) структурного підрозділу, де працює потерпілий, інші посадові особи, а в разі гострих професійних захворювань (отруєнь) - також спеціаліст СЕС.
За приписами  п.3.19 Порядку №1346  нещасний випадок (у тому числі поранення), про який безпосереднього керівника потерпілого чи керівника підрозділу своєчасно не повідомили, або якщо втрата працездатності від нещасного випадку настала не одразу, незалежно від терміну, коли він стався, розслідується згідно з цим Порядком протягом місяця після одержання заяви потерпілого чи особи, яка представляє його інтереси. Питання про складання акта за формою Н-1* (НТ*) вирішується комісією з розслідування, а в разі незгоди потерпілого чи особи, яка представляє його інтереси, з рішенням комісії - в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Пунктом 3.8 Порядку №1346 передбачено, що комісія з розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) зобов`язана протягом трьох діб після утворення комісії: - обстежити місце події, опитати свідків і осіб, причетних до неї, і одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо; - визначити відповідність умов служби (праці, навчання) вимогам нормативно-правових актів про охорону праці; - з`ясувати обставини і причини, що призвели до нещасного випадку (у тому числі поранення), визначити осіб, які припустилися порушення нормативно-правових актів, а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; - визначити, чи трапився нещасний випадок (у тому числі поранення) у період проходження служби при виконанні службових обов`язків (не пов`язаний з виконанням службових обов`язків); - скласти акт розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) за формою Н-5* у трьох примірниках, а також акт за формою Н-1* (НТ*) у п`яти примірниках і передати їх на затвердження керівнику підрозділу, який призначив комісію.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі рапорту позивача від 28.11.2003 р. повторно проведено службове розслідування за фактом отримання ним тілесних ушкоджень, за результатами якого складено висновок та встановлено, що позивачем отримані тілесні ушкодження 23.06.1998р. при виконанні службових обов`язків, пов`язаних із боротьбою зі злочинністю. Однак, доказів проведення розслідування нещасного випадку та складання акту за формами Н-1 та Н-5  у відповідності до Порядку №1346, відповідачем не надано.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відмова у проведенні розслідування нещасного випадку, що стався з позивачем 23.06.1998р. під час виконання посадових обов`язків є необґрунтованою та такою, що порушує його права, а тому правомірно задоволено позов.
Помилкове зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині рішення провести службове розслідування, а не розслідування за фактом нещасного випадку, що стався з позивачем під час виконання службових обов`язків 23.06.1998 року, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування судового рішення.
За приписами ч.1 ст.253 КАС України суд, який постановив судове рішення, може з власної ініціативи або за заявою учасника справи чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. 
Відсутність у відповідача можливості отримати документи, які залишились на тимчасово не підконтрольній українській владі території, на думку колегії суддів, не позбавляє права позивача на проведення відповідного розслідування нещасного випадку.
Щодо відмови судом першої інстанції у стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції зазначив, що копія аркуша 15 Книги обліку доходів № 129/1 Баранаєвої А.О. містить інформацію про вартість наданих 23.04.2019р. послуг у розмірі 5500,00 грн. та 20.05.2019р. у розмірі 10 000,00 грн. на загальну суму 15 500,00 грн., будь-яких інших відомостей та ознак, що можуть ідентифікувати сторін та підстави здійснення цих розрахунків означені записи не містять, тобто цих відомостей явно недостатньо для підтвердження факту сплати позивачем на користь адвоката витрат за договором про надання правової допомоги, крім того загальна сума сплачена згідно наданих документів складає 15500,00 грн., що перевищує вартість цих послуг за договором.
Наведений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим виходячи з наступного.
Позивачем 02.12.2019р. була подана заява про прийняття рішення щодо розподілу судових витрат.
На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката позивачем надано: договір про надання правової допомоги б/н від 23.04.2019 року, додаткова угода №1 до договору від 23.04.2019 року, довідка №02/01 від 23.04.2019 про оплату, довідка №02/02 від 20.05.2019 року про оплату, акт виконаних робіт №1 від 16.09.219 року, звіт про витрати від 16.09.2019 року.
Головним управлінням МВС України в Донецькій області 22.01.2020р. подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з тим, що 15000 грн. є неспівмірними витратами на правничу допомогу.
Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області  подана заява від 21.01.2020р. №109/23-2020 у якій заперечували проти стягнення судових витрат.
Позивачем 28.01.2020р. подано заперечення на клопотання відповідача 2 про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За приписами частини 4 цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами ( ч.7 ст.134 КАС України).
Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України  встановлено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
За приписами частини 7 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно частини 9 цієї статті при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:  1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між адвокатом Баранаєвою Анастасією Олександрівною та позивачем укладено договір про надання правової допомоги №б/н від 23.04.2019р., відповідно до пункту п.п. 1.1. якого адвокат бере на себе зобов`язання по представництву інтересів клієнта по адміністративній справі про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області, зокрема, про проведення розслідування нещасного випадку, складання відповідних актів, тощо.
Пунктами 4.1 , 4.2 цього договору визначено, що за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар, розмір якого визначається за згодою Сторін. Згода про оплату є невід`ємним додатком до Договору та відноситься до комерційної таємниці. Окрім суми, вказаної у додатковій угоді до цього Договору, Клієнт сплачує Виконавцю суму для покриття фактичних витрат, які пов`язані з виконанням доручення. Даними витратами можуть бути: оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються Виконавцем, судового збору, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, та інші. У разі необхідності, Клієнт сплачує витрати на відрядження.
Згідно п.2 додаткової угоди №1 від 23.04.2019 року до наведеного договору вартість послуг складає 15000 грн.., у тому числі складання та подання позовної заяви - 5 000,00 грн.; представництво інтересів в Донецькому окружному адміністративному суду  - 10 000,00 грн.
Відповідно до п.3.3 додаткової угоди клієнт також бере на себе зобов`язання по оплаті інших витрат (понад узгоджену суму, такі, але не виключно: транспортні витрати, витрати на відрядження, збирання доказів, отримання документів, сплата державного мита, тощо.
Згідно акту виконаних робіт №1 від 16.09.2019 року витрати на правничу допомогу адвоката становлять: 1) складання та подання позовної заяви, затрачений час 10,5 год. вартість 5000,00 грн. з них:- надання усної консультації з питання охорони праці, порядку розслідування нещасних випадків, складання актів за формами Н1, НТ та Н5 - затрачений час 30 хв., вартість 300,00 грн.; - аналіз законодавства з питання охорони праці, розслідування нещасних випадків при виконанні службових обов`язків співробітників МВС - затрачений час 3 години, вартість 1 000,00 грн.; - складання звернення до ліквідаційної комісії МВС в Донецькій області щодо надання актів за формами Н1 та Н5 - затрачений час 1,58 години, вартість 1 000,00 грн.; формування правової позиції за результатом розгляду відповіді ГУ НП від 14.03.2019 року - затрачений час 30 хв. вартість - 200,00 грн.; аналіз судової практики з порядку розгляду заяв про бездіяльність органів НП, МВС щодо не складання актів розслідування нещасних випадків - затрачений час 3 години, вартість 1 000,00 грн.; складання позовної заяви - затрачений час 2 години, вартість 1 500,00 грн. 2) представництво в суді першої інстанції, затрачений час 10 годин, вартість 10 000,00 грн., з них: - участь у судових засіданнях: 10.06.2019 року м.Слов`янськ+складання та подання 2-х клопотань - затрачений час 3 години, вартість 2 000,00 грн. (відправлення пошти відповідачам); 25.06.2019 року м.Слов`янськ+складання та подання 2-х клопотань, заперечення на відзив затрачений час 3 години, вартість - 2 000,00 грн. (відправлення пошти відповідачам); 16.07.2019 року м.Маріуполь + надання заперечень на відзив, затрачений час 2 години, вартість 1500,00 грн.; 30.07.2019 року м.Маріуполь + надання пояснень по справі, затрачений час 2 години, вартість 1500,00 грн.; 09.09.2019 року м.Маріуполь + складання та подання 1 клопотання та пояснень по справі, затрачений час 2 години, вартість 1500,00 грн.; 16.09.2019 року м.Маріуполь + складання та подання 1 клопотання, затрачений час 2 години, вартість 1500,00 грн
Позивачем також надано довідки від 23.04.2019 року №02/01 та від 20.05.2019 року №02/02 згідно яких розмір отриманої адвокатом плати за надання правової допомоги позивачеві становить 15 000,00 грн..
Верховний суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі №727/4597/19 зазначив, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.
Також колегія суддів Верховного Суду зазначає, що статтею 134 КАС України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.
За приписами ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе прийняти наведені вище довідки, у сукупності з іншими доказами, в якості доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Проте, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням викладеного, враховуючи обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін, а також враховуючи часткове задоволення судом першої інстанції позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 7 500,00 грн..
З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції.
Керуючись статтями 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі № 200/6313/19-а - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі № 200/6313/19-а - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №200/6313/19-а - змінити.
Абзац 6 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №200/6313/19-а доповнити висловом «та витрати на професійну допомогу адвоката в розмірі 7 500,00 (сім тисяч п`ятсот гривень».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №200/6313/19-а - залишити без змін.
Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 05 травня 2020 року.
Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 05 травня 2020 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 05 травня 2020 року та підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                          Л.В. Ястребова