ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 червня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/1033/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Аленіна О.Ю., Поліщук Л.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2
на ухвалу Господарського суду Одеської області №916/1033/20 від 15.04.2020, прийняту суддею Літвіновим С.В., м. Одеса, про повернення позовної заяви заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України
до відповідачів:
-Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія";
-Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Одестрансбуд";
-Приватного підприємства "Альфін"
про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 р. заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія", Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Одестрансбуд" та Приватного підприємства "Альфін", в якому просив визнати недійсним укладений між Відкритим акціонерним товариством "Одестрансбуд" та Акціонерним товариством "Український інноваційний банк" договір купівлі-продажу №45/1 від 08.04.1996 нежитлового приміщення загальною площею 1842,6 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, 34А, та витребувати від Приватного підприємства "Альфін" на користь Фонду державного майна України частину нежитлового приміщення загальною площею 1842,6 кв.м, розташованого за вищезазначеною адресою.
Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, прокурор зазначив про незаконне вибуття з державної власності гуртожитку за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, 34А, та зауважив на тому, що Фондом державного майна України з моменту вибуття вищезазначеного об`єкта нерухомого майна, а саме: з 1996 року, не вжито заходів для повернення останнього у власність держави, що свідчить про нездійснення останнім захисту державних інтересів.
Ухвалою Господарського суду Одеської області №916/1033/20 від 15.04.2020 (суддя Літвінов С.В.) вказану позовну заяву разом з додатками повернуто заступнику керівника Одеської місцевої прокуратури №2.
Вказана ухвала суду мотивована тим, що прокурором у встановленому законом порядку не підтверджено наявності підстав для представництва у спірних правовідносинах інтересів Фонду державного майна України.
Не погодившись з постановленою ухвалою, заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області №916/1033/20 від 15.04.2020 скасувати та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що місцевий господарський суд під час постановлення оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для представництва прокуратурою у спірних правовідносинах інтересів Фонду державного майна України, оскільки останній, незважаючи на незаконне вибуття з державної власності гуртожитку за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, 34А, маючи відповідні повноваження для захисту майнових інтересів держави, безпідставно протягом тривалого часу самостійно не звернувся до суду за захистом цих інтересів. Крім того, за твердженням прокурора, під час звернення до суду з позовом у даній справі останнім було дотримано вимоги Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про прокуратуру", які регламентують умови та порядок такого звернення.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 29.05.2020 (вх.№1586/20/Д2 від 01.06.2020) Приватне підприємство "Альфін" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін. Зокрема, останнє зауважує на тому, що сам по собі факт незвернення Фонду державного майна України протягом певного періоду часу до суду з відповідним позовом не є достатньою підставою для висновку про нездійснення зазначеним суб`єктом своїх функцій із захисту державних інтересів, при цьому Фонд державного майна України в адресованому прокурору листі конкретно зазначив про причини такого не звернення, а саме: про відсутність необхідних матеріалів для підтвердження права державної власності на спірний гуртожиток. Приватне підприємство "Альфін" також звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що прокурор вже звертався до суду з аналогічним позовом, між тим ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.06.2019 у справі №916/1720/19, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2019, вказану позовну заяву було повернуто без розгляду у зв`язку з недоведеністю прокурором наявності підстав для представництва у спірних правовідносинах інтересів Фонду державного майна України.
Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Частиною другою статті 271 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що у даній справі оскаржується ухвала суду, зазначена в пункті 6 частини першої статті 255 Господарського процесуального кодексу України, то її перегляд за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2020 у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Аленіна О.Ю., Поліщук Л.В. вирішено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Фонд державного майна України, Публічне акціонерне товариство "Українська інноваційна компанія" та Відкрите акціонерне товариство транспортного будівництва "Одестрансбуд" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що згідно з частиною третьою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
У статті 1311 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України "Про прокуратуру").
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. 
Відповідно до частини першої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Частиною третьої наведеної вище норми встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках - прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів    держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 1311 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Як вбачається з позовної заяви №2942вих-20 від 13.04.2020 (вх.№1070/20 від 13.04.2020), прокурор обґрунтовував неналежне виконання Фондом державного майна України своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави тим, що останній, будучи обізнаним про незаконне вибуття з державної власності гуртожитку за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, 34А, маючи відповідні повноваження для захисту майнових інтересів держави, безпідставно протягом тривалого часу самостійно не звернувся до суду за захистом цих інтересів, на підтвердження чого до позовної заяви було додано матеріали листування між Одеською місцевою прокуратурою №2 та Фондом державного майна України.
Проте, зміст доданих до матеріалів позовної заяви адресованих Фонду державного майна України листів прокуратури №(16-89)9806-18вих від 06.09.2018 та №(16-89)11839-18вих від 02.11.2018 свідчить про те, що прокурором з`ясовувались виключно питання включення спірного гуртожитку до статутного капіталу Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Одестрансбуд", наявності документів на право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна та правомірності його відчуження. Крім того, у даних листах прокурор наголошував на необхідності отримання вищезазначеної інформації у зв`язку з тим, що органами прокуратури розглядалась можливість пред`явлення відповідного позову в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, у той час як питання наявності або відсутності наміру Фонду державного майна України самостійно здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах в судовому порядку взагалі не порушувалося.
Колегія суддів також вбачає, що прокурором разом з позовною заявою подано лист Фонду державного майна України листом №10-25-3602 від 24.02.2020, в якому останній зазначає про те, що згідно з частиною третьою статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, між тим відсутність у Фонду державного майна України матеріалів для підтвердження права державної власності на спірний гуртожиток, розташований за адресою: м. Одеса, проспект Адміральський, 34 А , унеможливлює звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Отже, Фонд державного майна України повідомив органи прокуратури про невжиття ним заходів щодо звернення до суду за захистом права державної власності на спірний об`єкт нерухомого майна у зв`язку з відсутністю матеріалів на підтвердження існування порушеного права, що відповідно до чинного законодавства є обов`язковою умовою для отримання судового захисту.
Колегія суддів ще раз зауважує, що право подавати позов, прокурор має лише, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження. При цьому, інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати та довести наявність підстав для здійснення представництва. Саме лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, не достатньо для встановлення судом правових підстав для представництва. Доведення цих підстав здійснюється у загальному порядку відповідно до вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України шляхом подання належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
Між тим прокурором до місцевого господарського суду не подано жодного належного у розумінні приписів процесуального закону доказу на підтвердження усвідомленої пасивної поведінки уповноваженого суб`єкта владних повноважень - Фонду державного майна України, яка би втілювалась у нездійсненні останнім захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.
Водночас апеляційний господарський суд зауважує, що посилаючись на необхідність подання прокурором доказів (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України; вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо), суд першої інстанції не враховував, що перелік таких доказів не є вичерпним, а його звуження до наведених прикладів може призвести до штучного обмеження права на судовий захист, між тим зазначене помилкове твердження місцевого господарського суду не призвело до неправильності висновку про недоведеність прокурором у встановленому законом порядку наявності підстав для представництва у спірних правовідносинах інтересів Фонду державного майна України, а відтак не зумовлює необхідності скасування оскаржуваної ухвали.
Крім того, колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь ("активна" чи "пасивна") прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі "Мартіні проти Франції"). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі "Кресс проти Франції"). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує "справедливої рівноваги сторін": кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі "Івон проти Франції", рішення у справі " Нідерест-Хубер проти Швейцарії").
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку прокурором не доведено за допомогою належних та допустимих доказів наявності підстав для представництва інтересів держави та того, що відповідний суб`єкт владних повноважень, а саме: Фонд державного майна України всупереч державним інтересам не здійснює їх захисту.
Колегія суддів також зазначає, що в силу положень частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень.
На підтвердження дотримання приписів частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" до позовної заяви додано адресований Фонду державного майна України лист №2888вих-20 від 09.04.2020, яким останній повідомлено про те, що Одеською місцевою прокуратурою №2 найближчим часом буде подано позов в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Публічного акціонерного товариства "Українська інноваційна компанія", Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва "Одестрансбуд" та Приватного підприємства "Альфін" про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування гуртожитку.
При цьому доказів направлення вищезазначеного повідомлення Фонду державного майна України або його отримання останнім матеріали оскарження ухвали Господарського суду Одеської області №916/1033/20 від 15.04.2020 не містять.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення заступнику керівника Одеської місцевої прокуратури №2 поданої ним в інтересах держави в особі Фонду державного майна України позовної заяви.
Водночас, з огляду на повернення прокурору позовної заяви, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність повернення також і поданої разом з позовом заяви про забезпечення позову.
Таким чином, враховуючи те, що доводи скаржника стосовно порушення Господарським судом Одеської області норм права при постановленні оскаржуваної ухвали №916/1033/20 від 15.04.2020 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта колегія суддів не вбачає.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 174, 232, 233, 236, 255, 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №2 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області №916/1033/20 від 15.04.2020 - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на прокуратуру Одеської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 15.06.2020.

Головуючий суддя                                                                      С.В. Таран

Суддя                                                                                          О.Ю. Аленін

Суддя                                                                                          Л.В. Поліщук