Постанова
Іменем України        
06 квітня 2020 року                                                                       
м. Київ                                                                    
справа № 634/875/17
провадження № 61-807св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,
треті особи - Сахновщинська районна державна адміністрація Харківської області, Катеринівська сільська рада Сахновщинського району Харківської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів Кіся П. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: Сахновщинська районна державна адміністрація Харківської області, Катеринівська сільська рада Сахновщинського району Харківської області про поновлення порушеного права,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
28 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) у землях КСП «Комуніст» Катеринівської сільської ради Сахновщинського району, Харківської області у розмірі 5,9 умовних кадастрових гектарів та визнати причину пропущення строку позовної давності поважною.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він в період з 1987 року по 27 грудня                    2002 року працював та був членом у колгоспі «Комуніст» Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, що підтверджується записом в трудовій книжці серія НОМЕР_1 , виданої 20 грудня 1985 року, архівною довідкою                   від 07 березня 2017 року № 6 та архівною довідкою №01-78/04с від 01 березня                     2017 року.
Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у Сахновщинському районі Харківської області від 07 лютого 2017 року № 29-20.28-0.3-133/2-17 зазначено, що у списку громадян-членів КСП «Комуніст», який додається до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-24-00-000509 від 21 лютого 1996 року реформованого КСП «Комуніст» на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області прізвище позивача значиться за № 747, але до списку громадян-членів КСП «Комуніст», який додається до справи по паюванню земель колективної власності КСП «Комуніст», він не був включений, тому сертифікат на право на земельну частку (пай) не був виготовлений та зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Комуніст» на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області.
Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у Сахновщинському районі Харківської області від 07 лютого 2017 року № 29-20.28-0.3-133/2-17 розмір земельної частки (паю) по КСП «Комуніст» складає - 5,9 умовних кадастрових гектарів. Вартість земельної частки (паю) станом на 30 серпня 2016 року становить 99 260,41 грн.
Згідно довідки відділу статистики у Сахновщинському районі № 03.1-11/639                              від 23 лютого 2017 року назву колгоспу «Комуніст» змінено на Колективне сільськогосподарське підприємство «Промінь», яке 04 вересня 2006 року припинило свою діяльність у зв`язку з визнанням його банкрутом.
Майновий сертифікат серії ХА № 030845 позивач одержав у 2002 році та розпорядився ним на власний розсуд. У 2003 році ОСОБА_1 звернувся до керівництва ПСП «Промінь» з заявою про включення його до додаткових списків на отримання земельної частки (паю), і як стало відомо, позивач помилково не був включений до списків, що додавалися до справи по паюванню земель колективної власності КСП «Комуніст», у зв`язку з чим він змушений був звернутись до суду з позовом.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 12 лютого                      2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: Сахновщинська районна державна адміністрація Харківської області, Катеринівська сільська рада Сахновщинського району Харківської області про поновлення порушеного права - задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності.
Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) у землях КСП «Комуніст» Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області у розмірі 5,9 умовних кадастрових гектарів.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мав можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від нього причин, тому суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, а тому позивач не мав можливості захистити своє порушене право.
Постановою Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задоволено.
Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 12 лютого 2019 року скасовано і ухвалено нове.
Відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи: Сахновщинська районна державна адміністрація Харківської області, Катеринівська сільська рада Сахновщинського району Харківської області про поновлення порушеного права.
Суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності, поважних причин для поновлення якої не встановлено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
08 січня 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, в якій просив скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством України не встановлено строків позовної давності для оформлення громадянином свого права власності в даному випадку, а тому посилання відповідача на пропуск строку позовної давності у три роки не ґрунтується на вимогах закону, а є тільки суб`єктивною думкою відповідача.
Крім того, право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством Державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право на земельну частку (пай). Це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності.
Доводи інших учасників справи 
Представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській                                        області - Репета Г. В. у поданому відзиві на касаційну скаргу зазначила, що постанова апеляційного суду прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, враховуючі усі фактичні обставини справи, із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Головне управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до статті 122 Земельного кодексу України з 01 січня 2013 року наділене повноваженнями передачі у власність або в користування для всіх потреб, земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області, а відтак управління не наділено правом розпорядження землями колективної власності.
Крім того, позивачем у позові не оскаржуються дії або бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Харківській області як відповідача по цій справі, а також не зазначено, яку норму та якого закону було порушено управлінням, щоб визначити його статус в якості відповідача по даній справі. У зв`язку з чим, управління не наділено повноваженнями щодо розпорядження землями колективної власності.
Також ОСОБА_1 було відомо про наявність у нього права ще з 2002 року, а з позовом він звернувся 28 вересня 2017 року, тобто через 15 років, тоді як законом передбачено трирічний строк.
Правова необізнаність позивача, або ті обставини, що позивач є особою матеріально не забезпеченою не можна вважати поважними причинами, оскільки ці обставини суттєво йому не перешкоджали у доступі до суду, що не вимагало тривалого часу чи значних судових витрат, пов`язаних з подачею позову. Тому наведені ним причини не можна вважати такими, що перешкодили йому вчасно звернутися до суду із позовом.
Таким чином, постанова Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року є законною та обґрунтованою, а також такою, яка ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів по справі.
З урахуванням викладеного, просила залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із Сахновщинського районного суду Харківської області.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, в період з 1987 року по                           27 грудня 2002 року працював та був членом у колгоспі «Комуніст» ( в подальшому КСП «Промінь, ПСП «Промінь») Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області, що підтверджується записом в трудовій книжці серії НОМЕР_1 виданої 20 грудня 1985 року.
Згідно Архівної довідки виданої начальником архівного відділу Сахновщинської районної державної адміністрації 01 березня 2017 року, № 01-78/04с, вбачається, що дійсно рішенням правління колгоспу «Комуніст» Сахновщинського району Харківської області від 29 грудня 1987 року, протокол № 16, ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу.
У 2002 році позивачу був виданий майновий сертифікат серії ХА № 030845 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, яким йому було надано право на пайовий фонд майна КСП «Комуніст», ПСП «Промінь» село Катеринівка Сахновщинського району відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників.
Відповідно до довідки виданою відділом Держгеокадастру у Сахновщинському районі Харківської області від 07 лютого 2017 року №29-20.28-0.3-133/2-17, ОСОБА_1 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 , дійсно був включений до списку додатку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства за № 747, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю серія ХР-24-00-000509                    від 21 лютого 1996 року реформованого КСП «Комуніст» на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області. Розмір земельної частки (паю) по даному реформованому КСП складає 5,9 умовних кадастрових гектарів. Грошова оцінка земельної ділянки станом на 30 серпня 2016 року складає                             99 260,41 грн. Згідно Справи по паюванню земель по КСП «Комуніст» на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області                   ОСОБА_1 не був включений, тому сертифікат на право на земельну частку (пай) на ОСОБА_1 не був виготовлений та зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Комуніст» на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області. Хоча в довідці зазначено, що ОСОБА_1 дійсно був включений до списку додатку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства за № 747, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю серія                  ХР-24-00-000509 від 21 лютого 1996 року реформованого КСП «Комуніст» на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області.
Як зазначено в довідці Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області від 07 березня 2017 року № 7, на основі рішення звітних зборів членів колгоспу «Комуніст» від 03 лютого 1993 року протокол «Про зміну форми власності на назви» створено КСП «Комуніст». Рішенням загальних зборів членів КСП «Комуніст» від 25 січня 2000 року КСП «Комуніст» реорганізовано в ПСП «Промінь».
Позивач неодноразово звертався до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з проханням щодо виділення йому земельної частки (паю) із земель КСП «Комуніст» Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області у розмірі 5,9 умовних кадастрових гектарів із земель резерву (запасу) на території Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області.
Судом першої інстанції встановлено, що позивача помилково не було включено до списку громадян членів КСП імені Свердлова смт Орілька, Лозівського району Харківської області, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, що мають право на земельну частку (пай), що позбавляє його права на отримання у приватну власність земельної частки (паю).
Відповідно до пункт 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня               2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
Місцевим судом встановлено, що на момент отримання Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель вищевказаного КСП позивач мав право на земельну частку (пай).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з статтями 15, 16 ЦК України, статтею 4 ЦПК Україникожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Згідно пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Статтею 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Відповідно до частини одинадцятої статті 118 Земельного кодексу Україниу разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Відповідно до статтей 256, 257 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності відповідно до статті 261 ЦК Українипочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Разом з тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 16 квітня   2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.
У частині першій статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну часту (пай) у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
Кожному громадянину України, згідно з статтею 14 Конституції України гарантується право на землю.
Згідно пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК Україниземлі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Пунктом «б» частини третьої статті 116 ЗК Українивизначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.
Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК Україницентральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).
Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
У відповідності до пункту «а» частини третьої статті 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що права позивача на отримання земельного паю були порушені.
Однак суд першої інстанції помилково вирішив питання про поновлення строку позовної давності, так статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК Україниперебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Суд першої інстанції на обґрунтування своїх висновків про поважні причини пропуску позовної давності посилався на те, що позивач неодноразово звертався до керівників підприємства, яким він довіряв, але в зв`язку з припиненням діяльності ПСП «Промінь» 04 вересня 2006 року керівник до якого можна звернутися був відсутній, тому позивач неодноразово звертався до Катеринівської сільської ради Сахновщинського району Харківської області із заявою про виділення земельного паю і чекав коли ж будуть вільні не витребувані земельні паї, а його все просили зачекати.
Місцевий суд вважав, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мав можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від нього причин, тому суд першої інстанції вважав причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, а тому не мала можливості захистити своє порушене право.
Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що у 2002 році позивачу був виданий майновий сертифікат серії ХА № 030845 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, яким йому було надано право на пайовий фонд майна КСП «Комуніст», ПСП «Промінь» село Катеринівка Сахновщинського району відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», зі змінами й доповненнями, член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.
Згідно з статтею 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Статтею 75 ЦК України (в редакції 1963 року) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.
Отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності можливо, у разі якщо позовні вимоги обґрунтовані, але позивач, як з`ясовано без поважних причин пропустив строк звернення до суду.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 було відомо про наявність у нього права ще з 2002 року, а з позовом він звернувся 28 вересня 2017 року, тобто через 15 років, тоді як законом передбачено трирічний строк (стаття 257 ЦК України).
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, правова необізнаність позивача, або ті обставини, що позивач є особою матеріально не забезпеченою не можна вважати поважними причинами, оскільки ці обставини суттєво йому не перешкоджали у доступі до суду, що не вимагало тривалого часу чи значних судових витрат, пов`язаних з подачею позову. Тому наведені ним причини не можна вважати такими, що перешкодили йому вчасному зверненню до суду з позовом.
Крім того, позивач та його представник не подали доказів, а матеріали справи таких не містять, які б свідчили про майновий стан та його зміну таким чином, що впливає на реалізацію права особи звертатись до суду в передбачені законом (стаття 257 ЦК України) за захистом порушеного права.
Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з нормами статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною четвертою цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до частини другої статті 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.
Всупереч цим вимогам позивач не довів поважність пропуску ним строку позовної давності, а висновок суду першої інстанції є не вірними.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновку суду апеляційної інстанцій, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Харківського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська