РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/1493/19
Провадження № 22-ц/4815/323/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Публічне акціонерне товариство “Азот”,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Рівному апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Азот" - адвоката Леонічева Д.В. на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року, ухваленого в складі судді Штогуна О.С., у справі № 570/1493/19,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по день ухвалення рішення (з урахуванням заяви від 18.11.2019 року).
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Азот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - задоволено частково. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "АЗОТ" на користь ОСОБА_1 252636,15грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 09 квітня 2019 року.
В задоволенні позову в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "АЗОТ" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 квітня 2019 року по день винесення рішення - відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої мотивовано тим, що проведення з працівником повного розрахунку в день звільнення є обов`язком роботодавця, однак ПАТ «Азот» допустив прострочення виплати заробітної плати позивачу.
В поданій на рішення суду апеляційній скарзі відповідач вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального просить рішення суду змінити шляхом доповнення його резолютивної частини після слів “Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 09 квітня 2019 року” наступним: «з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України».
Апеляційна скарга мотивована тим, що обґрунтувань щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів.
При ухваленні рішення судом не враховано, роз`яснення наведені у листі Державної фіскальної служби України від 13.11.2015 року № 23714/6/99-99-17-03-03-15 щодо нарахування, утримання та сплати роботодавцем податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством "Азот".
Наказом №72-ВК від 28 березня 2018 року позивач звільнений на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін 30 березня 2018 року. 
При звільненні позивача з роботи йому не було виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі 65210 грн.
Остаточний розрахунок з позивачем проведено 10 квітня 2019 року.
Статтею 47 та частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ч. 1ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Крім того слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012.
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем не оскаржується.
Відповідно до роз`яснень в абзаці п`ятому п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Згідно з ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Нормами п.171.1 ст.171та 14.1.180 ст.14 Податкового КодексуУкраїни та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про не зазначення судом в оскаржуваному рішенні стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів не є підставою для його скасування, так як відповідно до ст. 168.3 Податкового кодексу України розрахунок податкових зобов`язань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого джерела його виплати, проводиться податковим агентом (у тому числі роботодавцем), яким є ПАТ "Азот".
Інші доводи апеляційної скарги, правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ч.1 та ч.13ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок відповідача.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Азот" - адвоката Леонічева Д.В. залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 19 березня 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.