ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3633/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,     
розглянувши в порядку 
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу                     Головного управління Держпраці у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року (головуючий суддя – Новікова І.В.)в адміністративній справі

за позовом                                                   Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 

до                                                             Головного управління Держпраці у Запорізькій області

про                                                             визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі – Відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 13.12.2018 №ЗП 2227/580/АВ/П/ТД-ФС.
В обґрунтування адміністративного позову Позивач, зокрема, зазначив, що підставою для накладення штрафних санкцій стало твердження Відповідача про допуск до роботи громадян ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без оформлення трудових відносин та повідомлення податкового органу про прийом зазначених осіб на роботу. Разом з тим, Позивач вказав, що зі всіма вищезазначеними особами у встановленому порядку було укладено трудові договори. Позивач зазначив, що ним дійсно не було в установленому порядку повідомлено органи ДФС про прийняття працівників на роботу, за що до Позивача застосовано штрафні санкції, які були у встановленому порядку сплачено у добровільному порядку. Позивач вказав, що приймаючи постанову про накладення штрафних санкцій, Відповідач фактично вдруге притягнув до відповідальності за один і той самий вид правопорушення.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року адміністративний позов задоволено (а.с.128-131).
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції, зокрема, виходив із того, що висновок Відповідача про недотримання Позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України в частині не подання повідомлення про прийом на роботу є обґрунтованим, проте, застосування штрафної санкції за таке порушення за абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України є безпідставним, оскільки зазначене порушення не вважається допуском до роботи без укладання трудового договору. Позивача вже було притягнуто до відповідальності за неперерахування єдиного внеску за найманих працівників, а тому застосування штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України є надмірним та таким, що суперечить положенням статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Відповідач, із посиланням на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про залишення позовної заяви без задоволення.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема, тим, що під час інспекційного відвідування Позивача встановлено, що 6 осіб було допущено до роботи без укладення трудового договору, а саме без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. Відповідач вказує, що обов`язковою умовою правильного оформлення новоприйнятих працівників є вчасне повідомлення про їх прийняття органу ДФС.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів  ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено, що 31.10.2018 до ГУ Держпраці у Запорізькій області надійшов лист ГУ ДФС у Запорізькій області від 30.10.2018 №37510/10/08-01-13-04-08 щодо проведення перевірки суб`єктів господарювання.
12.11.2018 заступником начальника ГУ Держпраці у Запорізькій області видано наказ №1905 «Про проведення інспекційного відвідування», яким наказано організувати здійснення інспекційного відвідування, зокрема ФОП ОСОБА_1 з питань додержання законодавства про працю та проведення у термін по 30.11.2018.
Судом встановлено, що у період з 14.11.2018 по 23.11.2018 проведено інспекційне відвідування юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, за результатами якої складено Акт №ЗП2227/580/АВ від 23.11.2018.
Відповідно до висновків Акту перевірки №ЗП2227/580/АВ від 23.11.2018 встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 положень ч.3 ст.24, ст.253 КЗпП України, а саме зазначено, що на час проведення інспекційного відвідування (14.11.2018) ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 були допущені до роботи без належного оформленого трудового договору, а саме без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, що є порушенням ч.3 ст.24 КЗпП України. Крім того, згідно інформації органів ДФС у м. Енерголарі станом на 14.11.2018 єдиний соціальний внесок за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не перераховувався ФОП ОСОБА_1 , що є порушенням статті 253 КЗпП України.
13.12.2018 ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП 2227/580/АВ/П/ТД-ФС, якою на підставі абзацу 8 частини 2 статті 265 КЗпП України до Позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 670140,00 грн.
Відповідно до ч.4 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Згідно ч.5 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) (далі Порядок №295).
Відповідно до пп.6 п.5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться за інформацією: ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника.
Згідно пп.1 п.11 Порядку №295, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця.
За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником (пункти 19, 20 Порядку №295).
Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
З матеріалів справи судом встановлено, що Позивач дійсно мав взаємовідносини з громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Разом з тим, повідомлення про прийняття вказаних осіб на роботу Позивачем на момент проведення інспекційного відвідування до ДФС України направлено не було, відповідне повідомлення направлено лише 16.11.2018 після проведення інспекційного відвідування.
Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на недолік спірної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, оскільки, як в ній зазначено, Позивача притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 8 частини 2 статті 265 КЗпП України.
Відповідно до абзацу 8 частини 2 статті 265 КЗпП України (в редакції на момент винесення спірної постанови) встановлено відповідальність за порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Поряд із цим, до Позивача застосовано штрафну санкцію в розмірі 670140,00 грн., але розмір мінімальної заробітної плати на момент виявлення порушення становив 3723,00 грн., відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».
В свою чергу, розмір застосованої штрафної санкції відповідає положенням абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, відповідно до якого, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Відповідач в акті інспекційного відвідування посилається на те, що ним встановлено факт допуску шести осіб до роботи без укладання трудового договору, а саме без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття на роботу.
Водночас, хоча частиною 3 статті 24 КЗпП України і передбачено безумовний обов`язок роботодавця повідомляти центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, проте, нездійснення такого повідомлення не є тотожним поняттю «допуск до роботи без укладання трудового договору».
Більш того, неподання повідомлення до центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу не утворює складу правопорушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, оскільки у зазначеному абзаці відсутнє відповідне застереження.
Також матеріалами справи підтверджується, що Позивач належним чином вів облік робочого часу вищезазначених працівників, проводив виплату заробітної плати, відповідно до укладених трудових договорів, тощо.
За таких обставин, висновок Відповідача про недотримання Позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України в частині не подання повідомлення про прийом на роботу є обґрунтованим, проте, застосування штрафної санкції за таке порушення за абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України є безпідставним, оскільки зазначене порушення не вважається допуском до роботи без укладання трудового договору.
Також відповідно до положень статті 253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідачем було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що станом на 14.11.2018 єдиний внесок за вказаних в акті осіб до відповідного бюджету Позивачем не перераховувався, що є порушенням чинного законодавства України.
Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що за порушення порядку перерахування єдиного внеску за найманих працівників Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 165-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ГУ ДФС у Запорізькій області від 04.01.2019 №5.
Крім того, ГУ ДФС у Запорізькій області було прийнято рішення №0001041305 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким ФОП ОСОБА_1 донараховано єдиного внеску на суму 13585,44 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 5278,80 грн.
В матеріалах справи містяться квитанції на підтвердження сплати Позивачем застосованих до нього санкцій.
За таких обставин, Позивача вже було притягнуто до відповідальності за неперерахування єдиного внеску за найманих працівників, а тому застосування штрафу відповідно до статті 265 КЗпП України є надмірним та таким, що суперечить положенням статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Відповідач діяв необґрунтовано та без урахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 04 березня 2020 року необхідно залишити без змін.
Доводи апеляційної скарги Відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 березня 2020 року у справі №280/3633/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов