Ухвала        
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 574/192/19
провадження № 61-8640ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Буринського районного суду Сумської області                    від 15 листопада 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду                        від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, припинення кредитних зобов`язань, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                         АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, припинення кредитних зобов`язань, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що 27 жовтня 2018 року невстановлена особа уклала від її імені з АТ КБ «Приватбанк» два кредитні договори на суму 17 300 грн та 1 920 грн, а потім незаконно заволоділа цими коштами. Також 27 жовтня              2018 року невстановлена особа, користуючись її особистими даними, викладеними в угоді № SAMDN40000907384 від 13 вересня 2006 року, заволоділа коштами банку в сумі 24 838 грн 58 коп. Крім того, невстановлена особа, користуючись її особистими донними, заволоділа її грошовими коштами в сумі 3 355 грн 74 коп., які перебували на картковому рахунку                    № НОМЕР_1 . Вказувала, що свої особисті данні вона нікому не передавала та не розголошувала, належний їй телефон третім особам не надавала. 29 жовтня 2018 року вона звернулася з заявою до Буринського відділу поліції Конотопського ВП ГУНП в Сумській області, на підставі                     якої було розпочате кримінальне провадження № 12018200140000275                         від 29 жовтня 2018 року. Також вона звернулася до відповідача, про те їй було повідомлено про неможливість повернення коштів. Зазначала, що банк порушив умови зобов`язань та надав послуги неналежної якості, що призвело до здійснення безпідставних платіжних операцій, чим були порушені її права як споживача. 
Посилаючись на викладені обставини просила: визнати недійсними кредитний договір № 18102717241646 від 27 жовтня 2018 року, відповідно до якого їй нараховано кредитні зобов`язання в розмірі 17 300 грн та інші банківські платежі; кредитний договір № 18102717241640 від 27 жовтня 2018 року, відповідно до якого їй нараховано кредитні зобов`язання в розмірі 1 920 грн та інші банківські платежі; визнати частково недійсним кредитний договір                    № SAMDN4200000907384 від 13 вересня 2006 року укладений між нею та відповідачем, в частині отримання нею кредитних коштів в сумі 24 838 грн               58 коп., а також стягнути на її користь безпідставно списані з її карткового рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 3 355 грн 74 коп.; пеню за період з 27 жовтня 2018 року по 13 лютого 2019 року в сумі 539 грн 64 коп.,                3 % річних за цей період в сумі 30 грн 34 коп., інфляційні втрати за період                       з 27 жовтня 2018 року по 13 січня 2019 року в сумі 74 грн 11 коп. та моральну шкоду в сумі 2 000 грн.
Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 15 листопада               2019 року позов задоволено частково. Визнано недійсним кредитний                 договір № 18102717241646 від 27 жовтня 2018 року, укладений від імені ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого їй нараховано кредитні зобов`язання у розмірі 17 300 грн та інші банківські платежі. Визнано недійсним кредитний договір № 18102717241640 від 27 жовтня 2018 року укладений від імені ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк», відповідно до якого їй нараховано кредитні зобов`язання в розмірі 1 920 грн та інші банківські платежі. Визнано частково недійсним кредитний договір                                                  № SAMDN42000009073847 від 13 вересня 2006 року укладений ОСОБА_1 з АТ КБ «Приватбанк», в частині отримання нею кредитних коштів в сумі 24 838 грн 58 коп.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані з її карткового рахунку № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 3 355 грн 74 коп.; пеню за період з 27 жовтня 2018 року по 13 лютого 2019 року в сумі 539 грн 64 коп., 3 % річних за цей період в сумі 30 грн 34 коп.,               інфляційні втрати за період з 27 жовтня 2018 року по 31 січня 2019 року в сумі 74 грн 11 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
Постановою Сумського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року рішення Буринського районного суду Сумської області від 15 листопада 2019 року залишено без змін. 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду,                  АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи: у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:                       1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Згідно частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом                      на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Предметом позову в цій справі є визнання недійсними кредитних договорів та стягнення коштів на загальну суму 5 999 грн 83 коп., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102*100=210 200).
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені пунктом                 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, зокрема заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                            в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної правозастосовчої практики.
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Зазначення у постанові апеляційного суду про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Буринського районного суду Сумської області від 15 листопада 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, припинення кредитних зобов`язань, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш    
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко