ПОСТАНОВА
Іменем України

26 травня 2020 року 
Київ
справа №750/4546/17
адміністративне провадження №К/9901/20336/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) -           Данилевич Н.А.,
суддів -                                                         Смоковича М.І., 
                                                                 Шевцової Н.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні 
касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України
на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2017 року (головуючий суддя - Коверзнев В.О.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року (головуючий суддя - Земляна Г.В., судді - Лічевецький І.О., Сорочко Є.О.) 
у справі № 750/4546/17
за позовом Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України
до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області 
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
В травні 2017 року Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України (далі - позивач, скаржник, Чернігівське ОУПФУ) звернулося до Деснянського районного суду м. Чернігова з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області (далі - відповідач, УДВС ГТУЮ в Чернігівській області), в якому просило:
визнати протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області щодо направлення ПАТ "Ощадбанк" вимоги про списання коштів на суму 47903,55 грн.; 
зобов`язати відповідача надіслати постанови про стягнення з нього як боржника у виконавчих провадженнях витрат на проведення виконавчих дій на користь стягувачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та надати детальний розрахунок списаних сум; 
визнати неправомірними дії відповідача щодо стягнення з нього витрат виконавчого провадження на загальну суму 47903,55 грн.; 
визнати неправомірними дії державної виконавчої служби щодо списання з нього грошових коштів в сумі 28863,46 грн. та в сумі 19040,09 грн.;
стягнути з відповідача незаконно списані кошти в сумі 47903,55 грн.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій  
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2017 року, залишеною  без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, в задоволенні позову - відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що дії відповідача щодо стягнення з пенсійного органу витрат виконавчого провадження на проведення виконавчих дій та списання з рахунку позивача відповідних коштів є правомірними та здійсненні на виконання відповідних виконавчих проваджень за рішеннями суду. Суди також зауважили, що як постанови про відкриття виконавчих проваджень так і постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, оскаржені не були, є чинними та обов`язковими до виконання, що не заперечувалось сторонами у справі. Крім того, суди вказали, що обов`язок зі сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження законодавством покладено на боржника і в разі невиконання суб`єктом владних повноважень - боржником його зобов`язань у виконавчому провадженні в добровільному порядку зазначені платежі підлягають списанню з його рахунку органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на підставі відповідної платіжної вимоги державного виконавця. З огляду на зазначене, суди звернули увагу на те, що виконавчий збір був стягнутий з позивача на підставі чинних постанови державного виконавця, які позивачем не оскаржувались, в добровільному порядку, зокрема в частині стягнення з нього виконавчого збору не виконані, ніким не скасовані та є чинними, а отже обумовлює правомірність списання з його рахунку відповідної суми як того вимагає ст.ст. 26, 27 Закону № 1404-VIII та Інструкція № 512/5.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
17 жовтня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, в якій скаржник просить скасувати зазначені рішення судів та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування поданої касаційної скарги Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України вказує на те, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги приписи Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Крім того, скаржник зазначає, що обов`язок виконання рішення суду, за яким боржником є державний орган не залежить від наявності в органах Казначейства відкритих рахунків. Також скаржником зауважується про порушення відповідачем норм статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в частині цільового призначення коштів Пенсійного фонду.
Відповідачем відзиву чи заперечення на вказану касаційну скаргу не подано, що не перешкоджає її розгляду по суті.  
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 жовтня 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України прийнято до провадження та призначено до касаційного розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ 

На виконанні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області знаходяться виконавчі листи Деснянського районного суду м.Чернігова у справах де Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України є боржником щодо зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу».
По вказаним виконавчим листам у жовтні та грудні 2016 року були відкриті виконавчі провадження ВП№53204171, ВП№53175637, ВП№53211825, ВП№52613288, ВП№52602547, ВП№52617256, ВП№52615142, ВП№52615384, ВП№52601964, ВП№53006920 та запропоновано боржнику як боржнику у виконавчому провадженні виконати судове рішення протягом 10 робочих днів. Пунктом №3 зазначених постанов про відкриття виконавчого провадження з позивача стягнуто виконавчий збір.
В подальшому по зазначеним виконавчим провадженням винесено постанови про стягнення з Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України витрат на проведення виконавчих дій.
Відповідно до наведеного розрахунку у постановах про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження сума витрат виконавчого провадження склала 78,48 грн. по кожній з постанов, з яких витрати на друк 1 аркуша (папір включено) -0,50 грн.*8=4 грн.; конверти 2*0,34=0,68 грн.; направлення рекомендованого листа 2*11,40=22,80 грн.; плата за користування   автоматизованою системою виконавчого провадження - 51,00 грн.
26 квітня 2017 року Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області направило до ПАТ «Ощадбанк» платіжні доручення на суму 19 040,09 грн. та 28 863,46 грн. про списання з рахунку Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України виконавчого збору та витрат на виконавче провадження.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) 
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з:
1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;
2) авансового внеску стягувача.
3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з ч.2 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Відповідно до ч.3 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Положеннями ч.4 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
У пункті 2 розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, визначено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.
Частиною 2 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Суд, аналізуючи положення Закону №1404-VIII та Інструкція №512/5 зауважує, що зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору та визначення його (виконавчого збору) розміру є обов`язком державного виконавця.
З системного аналізу вказаних нормативних актів також слідує, що витратами виконавчого провадження є фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на поштову кореспонденцію, друк документів тощо). Такі витрати, на відміну від виконавчого збору, боржник повинен компенсувати незалежно від того, чи він виконав судове рішення у добровільному порядку.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, виконавчий збір та витрати на виконавче провадження на загальну суму 47903,55 грн. були стягнуті на підставі постанов про відкриття виконавчих проваджень ВП№53204171, ВП№53175637, ВП№53211825, ВП№52613288, ВП№52602547, ВП№52617256, ВП№52615142, ВП№52615384, ВП№52601964, ВП№53006920, які у добровільному порядку, зокрема в частині стягнення з Чернігівського ОУПФУ виконавчого збору, не виконані, а також на підставі постанов про стягнення витрат на проведення виконавчих дій.
Сторонами не оспорюється, що вказані постанови є чинними, не оскаржувалися, а, відтак є обов`язковими до виконання.
Відтак, вказане спростовує доводи позивача щодо неправомірності та безпідставності списання з його рахунку вказаної суми коштів, як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, зокрема Закону № 1404-VIII та Інструкції № 512/5.
Щодо доводів скаржника про необхідність стягнення виконавчого збору виключно органами державного казначейства, то Суд вважає такими, що заслуговують на увагу висновки судів попередніх інстанцій щодо безпідставності даних доводів, з огляду на наступне.
Так,  згідно ч. 2статті 6 Закону №1404-VIIІ рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відтак, примусове виконання рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами казначейства, можливо лише за умови, що вказані органи здійснюють казначейське обслуговування коштів боржника, при цьому кошти, на які звертається стягнення, є бюджетними.
Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, рахунок Чернігівського ОУПФУ № НОМЕР_1 , з якого відповідачем списано кошти, знаходиться на обслуговуванні в Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України». На вказаному рахунку зберігаються кошти, які не включаються до складу Державного бюджету України, а тому органи казначейства України не уповноважені виконувати рішення про списання коштів з цих рахунків, у зв`язку з чим на спірні відносини не поширюється дія статті 6 Закону №1404-VIIІ.
Тому, Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог і у частині визнання протиправними дій Управління ДВС щодо стягнення (списання) коштів із рахунку № НОМЕР_1 позивача в ПАТ «Ощадбанк». 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2019 у справі № 750/9139/17.
Посилання скаржника на статтю 73 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (у відповідній редакції), якими заборонено використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, відхиляються колегією суддів Верховного Суду, оскільки вказані норми спірних правовідносин не регулюють. 
Вказане також знаходить своє відображення і в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №750/6793/17.
Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає зазначені в касаційній скарзі доводи Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України безпідставними та правомірно спростованими судами першої та апеляційної інстанцій, а висновки судів - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись статтями 341, 343, п.1 ч.1.ст.349, ст.350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.
Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.
Суддя-доповідач                                                                                Н.А. Данилевич          
Судді                                                                                                     М. І. Смокович 
Н. В. Шевцова