ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/233/20 Справа № 178/433/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Берелет В. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк”
на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

04 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що відповідно до укладеного договору від 24 березня 2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн. Відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії. Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Однак, ОСОБА_1 належним чином не виконував передбачені договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 28 лютого 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 101632,49 грн., яка складається з: 1327,69 грн. заборгованості за кредитом, 89356,44 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, 5632,53 грн. за пенею, штрафи 500 грн, 4815,83 грн. Тому посилаючись на зазначені обставини позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 24 березня 2006 року в розмірі 101632,49 грн та судові витрати (а.с. 2-4).

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ “ПриватБанк” заборгованість, яка складається з: 1327 грн. 69 коп. - кредит; 5 632 грн. 53 коп. - пеня.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а.с.35-37).

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк” посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, фактично просить рішення суду 1 інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.44-46).

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволених вимог про стягнення відсотків, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 24 березня 2006 року між сторонами укладено договір б/н, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
На підтвердження вказаних обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви позичальника, яка містить підпис останнього (а.с.8). Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. 

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 1327 грн.69 коп. та пені в розмірі 5632 грн.53 коп. суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.
В даній частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається. 
Відмовляючи в частині стягнення процентів та штрафів, суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем не надано підтверджень про направлення повідомлень позивачу про зміну процентної ставки, та посилаючись на ст. 549 ЦК України, ст. 61 Конституції України зазначив, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції також не перевіряє рішення суду 1 інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, оскільки в цій частині судове рішення також не оскаржуеться.

Із висновками суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованих процентів, колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.        
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

Зі справи вбачається, що 24 березня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки "Універсальна”, відповідно до якого банк відкриває відповідачу картковий рахунок та видає платіжну картку № НОМЕР_1 з сумою кредитного ліміту 3000,00 грн. з базовою процентною ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с.8)
Також, із матеріалів справи вбачається, що 24.03.2006 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві.
ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 24 березня 2006 року, в результаті чого станом на 28 лютого 2018 року виникла заборгованість (а.с.5-7).

Отже, із зазначеної анкети заяви вбачається, що сторони погодили розмір кредитного ліміту, та проценти за користування кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині суми нарахованих процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24.03.2006 року, посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів і Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. 
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків в іншому розмірі, ніж зазначено в заяві, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів по обслуговуванню кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі – Закон).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, не можливо взяти до уваги те, що в договорі від 24.03.2006 року погоджено сторонами процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відсотки були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена сторонами в договорі, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування відсотків, а посилання позивача на те, що процентна ставка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24.03.2006 року.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
А тому суд 1 інстанції також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення в оскарженій частині відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк”  – залишити без задоволення. 

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року в оскарженій частині -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: