ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 березня 2020 року                        м. Чернівці справа № 718/3147/19
провадження №22-ц/822/322/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Височанської Н. К.
суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.
секретар Ковальчук Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа Кіцманський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про зняття арешту з майна, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року, постановлену під головуванням судді Масюк Л.О.,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа Кіцманський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, в якому просив зняти арешт з належної йому на праві власності Ѕ частини нежитлового приміщення, вбудоване, загальною площею 60,27 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , накладений постановою державного виконавця від 10 січня 2018 року, та виключити дане майно з постанови про опис та арешт майна боржника, виконавче провадження №55224318 від 10 січня 2018 року.
06 лютого 2020 року ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив суд забезпечити його позов шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме нежитлового приміщення, вбудоване, загальною площею 60,27 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
На дану ухвалу  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно було передано в іпотеку за згодою позивача на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, а відтак позивач усвідомлював ризики невиконання його дружиною зобов`язань за кредитним договором, зокрема можливість примусової реалізації спірного нерухомого майна на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості.
Окрім того, зупинення продажу арештованого нерухомого майна порушить права ТОВ «Кредитні ініціативи», як кредитора та стягувача у виконавчому провадженні та призведе до невиконання рішення суду.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.
Судом встановлено, що нежитлове приміщення, вбудоване, загальною площею 60,27 кв.м., розташоване по АДРЕСА_1 було передане ОСОБА_2 , дружиною ОСОБА_1 , в іпотеку ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», на забезпечення виконання нею зобов`язань за кредитним договором №762, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 36000 доларів США.
Вказані обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року, яке набрало законної сили, а тому в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
На виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2017 року в справі № 718/1499/14-ц, за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відкрито виконавче провадження № 56917708, на виконання якого спірне нежитлове приміщення підлягає реалізації шляхом проведення торгів.
Постановою державного виконавця від 10 січня 2018 року накладено арешт на  все  нежитлове приміщення загальною площею 60,27 кв.м., що розташоване по  АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1  є власником 1/2 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Реєстрація права власності за ОСОБА_1 здійснена на підставі рішення суду в справі №718/585/16-ц про поділ майна подружжя.
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до  ОСОБА_2 , ТОВ «Кредитні ініціативи» про зняття арешту з майна, шляхом зупинення реалізації арештованого майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Згідно із пунктами 2, 5 частини першої та частини третьої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено зобороною вчиняти певні дії та зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
Таких висновків дійшов Верховний Суд, перевіряючи правомірність вжиття судом першої інстанції заходів забезпечення позову (постанова від 13 березня 2019 року у справі № 755/1357/18).
Судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення було передане  ОСОБА_2 , дружиною ОСОБА_1 , ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», в іпотеку за іпотечним договором, який ОСОБА_1 не оскаржував.
За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача цього нерухомого майна, навіть якщо до його відома не була доведена інформація про обтяження цього майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у такому обсязі і на таких умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. 
До того ж, за змістом частини четвертої статті 65 СК України договори кредиту та іпотеки, укладені в інтересах сім`ї, створюють обов`язки для обох із подружжя. ОСОБА_1 не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір іпотеки був укладений ОСОБА_2 всупереч інтересам сім`ї та не ставив питання про визнання його недійсним.
У справі № 352/1656/15-ц Верховний Суд, скасовуючи своєю постановою від 18 грудня 2018 року постанову та ухвали судів першої та другої інстанцій в частині накладення арешту на майно та заборони його відчуження, виходив з того, що перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи не припиняє іпотеку, за умови поділу майна між сторонами накладення арешту на це майно не припиняє іпотеку, а для відчуження одним із подружжя майна, яке є спільною сумісною власністю, на підставі договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, необхідна письмова згода другого з подружжя.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відповідно до правової позиції ,висловленій в Постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц Верховний Суд зазначив, що аналіз норм статей 16, 386, 391 ЦК України свідчить про те, що власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.
Фактично обраний позивачем спосіб забезпечення позову зупиняє виконання судового рішення у іншій справі № 718/1499/14-ц (а.с.19-21).
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Апеляційний суд виходить з того, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.
Отже, зупинення реалізації арештованого нерухомого майна порушує права ТОВ «Кредитні ініціативи» як стягувача у виконавчому провадженні, відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги законності ухвали суду першої інстанції не спростовують, вона постановлена з дотриманням  норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 07 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 18 березня 2020 року.

Головуючий                                                Н.К.Височанська
Судді:                                                 А.І. Владичан
                                                              І.М. Литвинюк