ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 червня 2020 року           справа №200/12246/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гаврищук Т.Г., Геращенка І.В.,
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі  №200/12246/19-а (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.)  за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних позовних вимог на предмет спору Головне управління Національної поліції в Донецькій області, - про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

                                                   ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецької області від 09 вересня 2019 року № 17 о/с-лк про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п.п. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_1 
- поновити позивача на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 10 вересня 2019 року.
- стягнути з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області на користь позивача грошове забезпечення за період з 03 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року у розмірі 24 295,18 грн. , середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03 квітня 2019 року по день ухвалення судом рішення у даній справі.
В обґрунтування позову зазначив, що був неодноразово поновлений на роботі судовими рішеннями.
Попри встановлення рішеннями судів неправомірності дій відповідача, в період розгляду судом першої та апеляційної інстанції справи 200/1085/19-а, відповідач знову незаконно звільнив позивача з ОВС наказом № 17 о/с лк від 09 вересня 2019 року , відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС у запас за п. 64 «г» з посади начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 09 вересня 2019 року.
Проте, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. З ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Таким чином, наказ про звільнення позивача є незаконним.
Крім того, в період з 03 квітня 2019 року - дата повторного поновлення позивача на займаній посаді на підставі рішення суду від 04 червня 2019 року № 200/1085/19а, до дня фактичного звільнення 09 вересня 2019 року, ОСОБА_1 жодного разу не сплачувалась заробітна плата (грошове забезпечення). Вказані грошові кошти роботодавцем не сплачено у зв`язку із відсутністю відповідного грошового забезпечення, про що зазначено у відповіді ГУМВС України по Донецькій області.
Зазначені протиправні дії відповідача порушують конституційні права позивача. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецької області від 09 вересня 2019 року № 17 о/с-лк про звільнення з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п.п. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_1 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 10 вересня 2019 року.
Стягнуто з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області на користь позивача грошове забезпечення за період з 03 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року у розмірі 24295, 18 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03 квітня 2019 року по 17 березня 2020 року у сумі 18 225,60 грн.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 10 вересня 2019 року допущено до негайного виконання.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Процедура звільнення позивача проведена згідно до норм чинного законодавства, тому конституційні права останнього порушені не були. В межах реформування правоохоронної системи прийнято Закон України «Про Національну поліцію». Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 25 січня 2011 року ліквідація юридичної особи це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. Прийняття рішення про ліквідацію юридичної особи надає право роботодавцю або уповноваженому ним органу ініціювати звільнення всіх без виключення працівників.
Відповідно до п.9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №580 працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом упродовж трьох місяців з дня його опублікування можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь якому органі (закладі, установи) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
Таким чином, передумовою отримання пропозиції щодо посад (рівнозначних, вищих або нижчих посад, які обіймала особа під час проходження служби у міліції) є наявність (виявлення) бажання, яке має бути оформлено письмово та подано протягом трьох місяців з дня опублікування Закону.
Інформацію щодо свого волевиявлення відносно призначення до лав поліції та про звільнення з органів внутрішніх справ за п.64 «г» Положення у період до 06 листопада 2015 року позивач до відповідача не надав.
Приписами п. 10. розділу ХІ Закону країни « Про Національну поліцію» встановлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення: до 07 листопада 2015 року, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Таким чином звільнення позивача проведено відповідно до законодавства, а жодним судовим рішенням  позивача не працевлаштовувався на службу до Національної поліції.
Прийом на службу в Національну поліцію здійснюється відповідно до наказу МВС України від 25 грудня 2015 року №1631 «Про організацію добору (конкурсу) та просування по службі поліцейських». Наказом Національної поліції України або керівника відповідного органу поліції та/або призначити на відповідну вакантну посаду оголошується конкурс, який проводиться відповідною поліцейською комісією. Позивачу неодноразово роз`яснювався порядок та умови прийому на службу до Національної поліції, повідомлялось про відкриття конкурсних відборів на заняття вакантних посад оперуповноважених, слідчих, дільничних офіцерів поліції та з метою подальшого працевлаштування рекомендувалось подати заявку на участь у конкурсах.
Позивач 29 листопада 2017 року подавав анкету на участь у конкурсному відборі від 27 листопада 2017 року на вакантну посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції Центрального відділу поліції ГУНП в Донецькій області. За результатами конкурсу поліцейська комісія прийняла рішення: «не рекомендований до проходження служби в поліції». Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось.
Вимоги щодо зобов`язання поновити позивача на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління не підлягають задоволенню, оскільки МВС центральний орган виконавчої влади , в організаційній структурі якого не передбачено посад рядового і начальницького складу. Підрозділів ОВС (міліції ) та посад, які б комплектувалися особами рядового і начальницького складу ОВС, на даний час не існує.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за період з 03 квітня 2019 року до 09 вересня 2019 року у розмірі 24295,18 грн. суд помилково стягнув зазначену суму, не врахувавши сплачену компенсацію за затримку розрахунку до постановлення судового рішення.
Також суд першої інстанції неправильно визначив суму  середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03 квітня 2019 року  по 17.03.2020 року, оскільки позивача звільнено з 10.09.2019 року.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
З 01 листопада 1992 р. по 06 листопада 2015 р. ОСОБА_1 перебував на службі в ОВС України. Останній рік проходив службу на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління МВС України в Донецької області, маю спеціальне звання майора міліції.
Наказом УМВС в Донецької області №393о/с від 06 листопада 2015 р., ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил на підставі п. 10 та 11 розділу XI ЗУ «Про Національну поліцію» за п.п. «г» п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС (скорочення штатів).
Не погодившись з наказом про звільнення ОСОБА_1 оскаржив його до Донецького окружного адміністративного суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 805/359/16-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС в Донецькій області № 393 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення майора міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п.п. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ;
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділення міліції Жовтневого РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року.
Стягнуто з ММУ УМВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 190 017,92 грн (а.с.10-19)
Наказом № 30 о/с від 26 жовтня 2018 року ліквідаційної комісії ГУМВС України у Донецькій області, прийнятим на виконання рішення суду від 11 жовтня 2018 року у справі №805/359/16-а, скасовано пункт наказу ГУМВС України в Донецькій області в частині звільнення ОСОБА_1 з ОВС та поновлено його на посаді з 07 листопада 2015 року.
Відповідно до наказу ГУМВС України в Донецькій області від 02 квітня 2019 року № 9 о/с-лк, згідно із Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС ОСОБА_1 звільнено із ОВС у запас на підставі п. 64 «г» Положення (через скорочення штатів) (а.с.20)
Не погодившись з наказом № 9 о/с-лк від 02 квітня 2019 року позивач оскаржив його до суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року у справі № 200/1085/19-а, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року, визнано протиправним та скасовано наказ ГУМВС в Донецькій області від 02 квітня 2019 року № 9 о/с-лк про звільнення ОСОБА_1 з ОВС в запас Збройних Сил України та п.п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби особовим складом ОВС та поновлено останнього на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 03 квітня 2019 року (а.с.21-36).
На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.06.2019 року наказом №12 о/с лк від 24.06.2019 року скасовано наказ ГУМВС України в Донецькій області від 02.04.2019 року №9 о/с лк щодо звільнення ОСОБА_1 та поновлено його на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 03.04.2019 року (а.с.79)
25.06.2019 року ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади відповідно до п.64 «г» (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі) (а.с.80)
Наказом № 17 о/с лк від 09 вересня 2019 року , відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС звільнено з ОВС у запас за п. 64 «г» (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 - начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління з 09 вересня 2019 року (а.с.37)
У наказі встановлено позивачу вислугу років на 09 вересня 2019 року у календарному обчисленні - 26 років 10 місяців 09 днів, для виплати одноразової грошової допомоги - 03 роки 10 місяців 03 дні, у пільговому обчисленні - 33 роки 02 місяці 23 дня.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачем не виконано законодавчо встановлений обов`язок по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи, не запропоновано йому іншої рівнозначної посади, тому звільнення позивача є незаконним. Оскільки звільнення позивача було незаконним, тому підлягає стягненню на користь позивача грошове забезпечення за цей час та середній заробіток  за час вимушеного прогулу.
Оцінка суду.
На підставі частини другої статті й9 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Пункт 1 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі Закон№ 580-VIII) визначає, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім:
1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування;
2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.
Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті «Голос України» 06 серпня 2015 року і набрав чинності з 07 листопада 2015 року.
Таким чином, пункти 1,2,3,7-13,15,17-18 розділу ХІ «При кінцеві та перехідні положення» цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.  
Відповідно до пункту 8 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Згідно пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення№ Закону № 580-VIII: працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.
Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.
На підставі пункту 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Зазначені в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.
Аналіз пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII свідчить, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.
Однак, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.
Тобто, наданню згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції повинна  передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. 
Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.
Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 63 Положення.
Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).
Таким чином, лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.
Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Зазначена правова позиція узгоджується з підставами, викладеними у постанові Верховного суду від 10 травня 2019 року у справі №826/11746/16 (адміністративне провадження №К/9901/29803/18).
Підсумовуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що звільняючи позивача на підставі пункту 64 "г" Положення через скорочення штатів,  відповідач, не запропонувавши ОСОБА_1 іншої посади у новоствореному органу поліції, не дослідивши можливість використання останнього на службі в поліції, - допустив порушення вимог діючого законодавства, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.
Також є неприйнятними доводи апелянта, що з 07 листопада 2015 року органи міліції припинили здійснення функцій, покладених Законом України «Про міліцію», тобто є ліквідованими,  з наступних підстав.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", постановлено ліквідувати УМВС України у Донецькій області та утворити Головне управління Національної поліції у Донецькій області.
Як вбачається з аналізу постанов Кабінету Міністрів України від 02 березня 2015 року № 641 та від 16 березня 2015 року № 730, а також норм Законів України «Про міліцію», «Про Національну поліцію», Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №878, фактично відбулося не припинення державою виконання функцій ліквідованого органу, а покладання виконання його функцій на інший новостворений орган.
Отже, в даному випадку мала місце не ліквідація, а реорганізація органів внутрішніх справ зі створенням нових територіальних органів НПУ, що неодноразово встановлено судовими рішення відносно відповідача на користь ОСОБА_1 .
Відтак, у роботодавця (держави) виник обов`язок щодо працевлаштування працівників, у тому числі, Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління МВС України в Донецької області.
Позивач був попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону. Звільненню позивача не передувало проведення атестації, жодної посади для подальшого проходження служби йому не було запропоновано. Відтак, відповідачем належним чином не була з`ясована можливість використання позивача для подальшого проходження служби, тобто не виконано зобов`язання по працевлаштуванню позивача, як працівника ліквідованої установи.
Отже, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Оскільки, на час розгляду справи Маріупольське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області не припинено, знаходиться в стані припинення, тому суд першої інстанції правильно скасував наказ про звільнення позивача та поновив ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено з 10 вересня 2019 року, тобто з наступного дня, що передує звільненню особи (позивача звільнено 09 вересня 2019 року)
Щодо стягнення з відповідача несплаченого позивачу грошового забезпечення та середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підставі частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
Відповідно до п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Як свідчить відповідь ГУМВС України по Донецькій області на адвокатський запит (а.с.38-39), за період з 03 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року ОСОБА_1 нараховано грошові кошти у загальній сумі 24 295,18 грн. із відрахуванням обов`язкових податків та зборів. Вказані грошові кошти роботодавцем не сплачено у зв`язку із відсутністю відповідного грошового забезпечення, про що зазначено у відповіді ГУМВС України по Донецькій області.
Як свідчать довідки щодо розрахунку грошового забезпечення за фактично відпрацьований час позивача з 03.04.2019 року по 09.09.2019 року, розрахунку компенсації за час затримки розрахунку, одноразової грошової допомоги при звільненні (а.с.87-90) до сплати звільненому 09.09.2019 року ОСОБА_1 належали:
Грошове забезпечення за фактично відпрацьований час з 03.04.2019 року по 09.09.2019 року в сумі 7950 грн;
Одноразова допомога при звільненні в розмірі 2362,50 грн;
Компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за судовим рішенням по справі №200/1085/19-а в розмірі 14352,66 грн
Із відрахуванням обов`язкових податків та зборів загальна сума виплати становить 24295,18 грн.
До прийняття судом першої інстанції рішення по справі відповідачем сплачено ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за судовим рішенням по справі №200/1085/19-а в розмірі 14137,37 грн, що підтверджується платіжним дорученням №15 від 04.11.2019 року (а.с.164)
До апеляційної скарги відповідач надав платіжне доручення №22 від 13.04.2020 року про сплату ОСОБА_1 грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 10157,81 грн (а.с. 188)
Отже, в період з 03 квітня 2019 року - дата повторного поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді на підставі рішення суду від 04 червня 2019 року № 200/1085/19-а, до дня фактичного його звільнення 09 вересня 2019 року не сплачено грошове забезпечення у розмірі 7950 грн, а також не сплачена компенсація за час затримки розрахунку при звільненні за судовим рішенням від 04.06.2019 року у справі №200/1085/19-а в розмірі 14352,66 грн.
До дати прийняття рішення судом першої інстанції рішення від 17 березня 2020 року відповідачем було сплачено ОСОБА_1 компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за судовим рішенням від 04.06.2019 року у справі №200/1085/19-а в розмірі 14352,66 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 04.11.2019 року №15 (а.с.164), тому суд першої інстанції безпідставно, фактично повторно, стягнув зазначену суму з відповідача як виплату, що повинна була бути виплачена позивачу в день звільнення.
Оскільки на час прийняття судом першої інстанції рішення від 17 березня 2020 року грошове забезпечення у розмірі 7950 грн позивачу при звільненні не було виплачено, саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 за період з 03.04.2019 року по 09.09.2019 року.
При цьому суд звертає увагу апелянта, що надане платіжне доручення №22 від 13.04.2020 року як доказ виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення  за період з 03.04.2019 року по 09.09.2019 року та одноразової грошової допомоги при звільненні, є доказом добровільного виконання судового рішення до звернення його до примусового виконання та не може бути підставою для скасування в цій частині судового рішення, оскільки кошти були виплачені відповідачем на користь  позивача вже після прийняття судом першої інстанції рішення по справі. 
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Абзацами першим, третім пункту 3 Порядку № 100 врегульовано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 4 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
Згідно з абзацом вісімнадцятим пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до пункту 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Оскільки позивач був звільнений з посади у вересні 2019 року, розрахунок середньої заробітної плати має бути проведений, виходячи з розміру грошового забезпечення за липень та серпень 2019 року.
Середній заробіток  (середньомісячне грошове забезпечення) позивача згідно довідки ГУМВС в Донецькій області за липень-серпень 2019 року складає 3037,50 грн (а.с.100), (тобто 1518,75 грн за місяць)
Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 р. №78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів у липні - 23 дні, у серпні - 21 день.
Так, середньоденна заробітна плата складає: 1518,75 грн. (липень 2019 року) + 1518,75 грн. (серпень 2019 року): 44 робочих днів за два місяці = 69 грн. 03 коп.
При розрахунку середньоденного грошового забезпечення суд застосовує норми тривалості робочого часу, визначені Мінсоцполітики України, оскільки жодними нормами чинного законодавства не передбачено розрахунок середньоденного грошового забезпечення шляхом ділення на календарні дні місяця, як зазначає в довідці ГУМВС України в Донецькій області (а.с.100)
Отже, затримка виплати при звільненні в повному обсязі коштів належних позивачу з 10.09.2019 року по 17.03.2020 року становить 131 робочих днів, а тому розмір грошового забезпечення, що підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу становить 9042,93 грн. (69,03 грн. х 131 день)
Таким чином, суд погоджується з доводами апелянта та зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив суму  середнього заробітку за час затримки розрахунку, не вірно зазначив період з 03 квітня 2019 року  по 17.03.2020 року, оскільки позивача звільнено з 10.09.2019 року, а за нормами ст.116 КЗпП останнім робочим днем ОСОБА_1 вважається 09.09.2019 року.
З огляду на зазначене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та ухвалив судове рішення стосовно частини позовних вимог з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позову про стягнення грошового забезпечення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з прийняттям в цій частині нової постанови.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України, судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки вони не були понесені Позивачем, який звільнений від їх сплати.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі  №200/12246/19-а - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі  №200/12246/19-а - скасувати в частині стягнення з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 03 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року у розмірі 24295, 18 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03 квітня 2019 року по 17 березня 2020 року у сумі 18 225,60 грн.
В цій частині прийняти нову постанову.
Стягнути  Головного Управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 03 квітня 2019 року по 09 вересня 2019 року у розмірі 7950 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 вересня 2019 року по 17 березня 2020 року в розмірі 9042 (дев`ять тисяч сорок дві) гривні 93 копійки.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі  №200/12246/19-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 02 червня 2020 року.
Касаційна скарга  на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України, пункту 3 розділу 6 «Прикінцеві положення» КАС України.
Повне судове рішення складено 02 червня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                   І.Д. Компанієць

Судді                                                                                               Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                      І.В. Геращенко