ПОСТАНОВА
Іменем України

13 квітня 2020 року 
Київ
справа №804/5222/17
адміністративне провадження №К/9901/65077/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_1 на  постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2018 (головуючий суддя: Білак С.В., судді: Олефіренко Н.А., Шальєва В.А.) у справі №804/5222/17 за позовом ОСОБА_1 до Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, третя особа - Криворізька районна державна адміністрація Дніпропетровської області  про скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2017 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач, податковий орган), третя особа - Криворізька районна державна адміністрація Дніпропетровської області про скасування податкового повідомлення-рішення від 08.06.2017 №6940566-0000, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем орендна плата з фізичних осіб в розмірі 91297, 82 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що не може бути платником орендної плати за землю, оскільки відсутній діючий договір оренди земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на якій знаходиться туристично-оздоровчий комплекс, належний йому на праві власності, а відтак, як вказує позивач, він є платником земельного податку. 

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.01.2018 позов задоволено; скасовано податкове повідомлення-рішення від 08.06.2017 №6940566-0000.

Суд першої інстанції виходив з того, що спірне податкове повідомлення-рішення не ґрунтується на вимогах закону, оскільки винесене на підставі договору оренди землі від 10.07.2008 №1365, наявність якого заперечується позивачем, й ця обставина не була спростована податковим органом при розгляді справи.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2018 скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції вказав на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірного податкового повідомлення-рішення, адже останнє прийнято на підставі інформації, наданої третьою особою - Криворізькою районною державною адміністрацією Дніпропетровської області. 

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

У доводах касаційної скарги зазначає про помилковість висновків суду, які ґрунтувались виключно на залученій до матеріалів справи виготовленій за допомогою копіювальної техніки копії договору оренди земельної ділянки від 10.07.2008 №1365, яка не є належним та допустимим доказом за обставин неподання податковим органом його оригіналу; до того ж, вказує, що орендні відносини припинилися в 2009 році. 

Податковий орган у письмовому відзиві на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції - обґрунтованим та законним.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 18.08.2006 між ОСОБА_2 (продавець за дорученням) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець за дорученням передає у власність покупцю, а покупець приймає майно та зобов`язується сплатити за нього обумовлену грошову суму. Предметом договору є нерухоме майно, а саме туристично-оздоровчий комплекс, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на вказаний комплекс зареєстровано за позивачем 22.08.2006 згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11625537. 

Криворізька районна державна адміністрація Дніпропетровської області супровідним листом направила до податкового органу Реєстр земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян та юридичних осіб за межами населених пунктів, в якому під порядковим номером 8 зазначені наступні відомості: б/в "Роднічок" гр. ОСОБА_1 , площа - 3,1, для обслуговування бази відпочинку, договір оренди земельної ділянки від 27.08.2008 строком на 49 років, 2010 рік - 57474,0 за земельну ділянку в рік.

08.06.2017 відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення. 

У відповідності до приписів статті 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За визначенням підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Орендною ж платою за земельні ділянки державної і комунальної власності (відповідно до підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України) є обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Відповідно до пункту 288.1 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. 

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. 

Такі приписи податкового законодавства перекликаються й з положеннями статті 24 Закону України від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон №161-XIV, тут і далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яка встановлює, зокрема, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого надавати органу доходів і зборів за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний орган доходів і зборів про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Статтею 13 Закону №161-XIV встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використосувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Як вже вказувалось в цій постанові, судами встановлено, що третьою особою було надіслано податковому органу Реєстр земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян та юридичних осіб за межами населених пунктів, на піставі якого останнім було прийнято спірне податкове повідомлення рішення. 

Водночас, не погоджуючись з рішенням податкового органу, позивач, зокрема в касаційній скарзі фактично посилався на припиненння відносин за договором оренди земельної ділянки, оскільки такий було укладено лише на один рік, й, при цьому, маючи у власності туристично-оздоровчий комплекс, наполягав на тому, що є платником земельного податку. 

Приймаючи ж рішення у даній справі, суд першої інстанції обмежився лише з`ясуванням обставин щодо наявності у відповідача та третьої особи оригіналу договору оренди земельної ділянки №1365 від 10.07.2008, не встановивши, при цьому, на підставі яких документів органом виконавчої влади було сформовано Реєстр земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян та юридичних осіб за межами населених пунктів й станом на яку дату (супровідний лист Криворізької РДА не містить відомостей про його номер та дату реєстрації), та не витребувавши таких документів у останнього, констатував лише невиконання вимог ухвали суду щодо надання оригіналу договору оренди земельної ділянки.

До того ж, у згаданому Реєстрі значаться інші дані щодо дати договору (27.08.2008) та не вказаний номер договору, а також є й посилання на додаткову угоду від 15.05.2009, проте наведеному суд оцінки не надав.

Водночас суд першої інстанції не вжив заходів щодо витребування від відповідних органів відомостей про запис щодо державної реєстрації договору оренди, яка повинна містити, у тому числі, відомості про термін дії договору оренди. 

При цьому слід зазначити, що зі змісту судового рішення не вбачається й вказівки на з`ясування причин неподання договору позивачем у справі.

Суд же апеляційної інстанції, вказавши на безпідставність висновків щодо протиправності оскарженого податкового повідомлення рішення у зв`язку з відсутністю оригіналу договору земельної ділянки у відповідача, оскільки останній не є стороною такого договору, а рішення прийнято на підставі інформації, наданої третьою особою, не навів, при цьому, обґрунтованих мотивів з посиланням на конкретні докази, за яких прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.  

Відповідно до частин 1 - 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставини справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази. При цьому суд може вживати заходи щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Отже суди не використали всіх наданих їм чинним процесуальним законодавством інструментів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема не встановили, на підставі яких документів Криворізькою районною державною адміністрацією сформовано та надіслано відповідачу Реєстр земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян та юридичних осіб, з урахуванням даних якого було прийнято оскаржене податкове повідомлення-рішення; наявність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання в оренду земельної ділянки, що перебуває у державній або комунальній власності, Книги записів державної реєстрації договорів оренди тощо. 

Суд же касаційної інстанції відповідно до частини 2 статті 341 КАС України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Підсумовуючи наведене, судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому під час її нового розгляду необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку й правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 січня 2018 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду