Номер провадження: 22-ц/813/3056/20 
Номер справи місцевого суду: 509/2728/19
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В..
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит-К» у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит-К» про визнання правочину недійсним, визнання майнових прав, зобов`язання вчинити певні дії на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Кириченко П.Л., 27 червня 2019 року в м. Овідіополь -

встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ТОВ «Гранит-К» про визнання правочину недійсним, визнання майнових прав, зобов`язання вчинити певні дії (а.с. 1-6).
У червні 2019 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ТОВ «Гранит-К» вчиняти будь-які дії щодо розпорядження майновими правами на квартири, що є предметом договорів, укладених з позивачем, а також самих квартир після введення будинку в експлуатацію, а також шляхом заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартир, майнові права на які є предметом укладених між сторонами по справі договорів (а.с. 11-15).
В обґрунтування заяви посилався на те, що фактично будівельні роботи зі зведення будинку, майнові права на квартири в якому просить визнати за ним позивач, майже завершено, у подальшому, у разі задоволення позовної заяви про визнання правочину недійсним, визнання майнових прав, зобов`язання виконати зобов`язання в натурі, не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, зробити неефективним захист прав позивача в обраний ним спосіб у разі укладення відповідачем з іншими особами будь-яких договорів, предметом яких є майнові права на спірні квартири або у разі передання їх у власність іншими особам та реєстрації речових прав на зазначені квартири за іншими особами.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_1 задоволено частково. Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо наступних квартир в 4-секційному 10-поверховому житловому будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 : квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 129/а, проектною площею 56,73 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 131/а, проектною площею 36,19 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому)поверсі, будівельний № 132/а, проектною площею 37,79 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 133/а, проектною площею 61,58 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 192/а, проектною площею 56,89 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 194/а, проектною площею 36,48 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 195/а, проектною площею 37,90 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 196/а, проектною площею 61,19 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 254/а, проектною площею 41,15 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 255/а, проектною площею 56,89 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 256/а, проектною площею 34,75 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 257/а, проектною площею 36,38 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 258/а, проектною площею 38,18 кв. м., квартири на 11 (одинадцятому) поверсі, будівельний № 259/а, проектною площею 61,22 кв. м. В іншій частині задоволення заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 16-18).
В апеляційній скарзі апелянт просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с. 19-20).
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішенні питання про забезпечення позову, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Гранит-К» підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір і невжиття заходів забезпечення позову, може в майбутньому утруднити виконання рішення суду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В порядку ст. 150 ЦПК України, способами забезпечення позову є: накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії; заборона іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передача речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, тощо.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позову, підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (Постанова Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»). 
Заходи забезпечення позову визначаються, виходячи із засад розумності, співмірності та враховуючи конкретні обставини справи.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є визнання за ОСОБА_1 майнових прав на квартири, вказані в договорах купівлі-продажу майнових прав, укладених між сторонами по справі.
При цьому позивач зазначила, що між нею та відповідачем 15 січня 2013 року були укладені договори купівлі-продажу майнових прав, перелік яких зазначено в Додатку № 1. Відповідно до цих умов відповідач зобов`язався передати у власність ОСОБА_1 безумовне майнове право на збудоване в майбутньому майно, яке стане в майбутньому після прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію правом власності ОСОБА_1 , а остання зобов`язалася прийняти відповідне право (Пай) та сплатити визначену в п. 5.1. відповідних договорів суму.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.10.2017 року затверджено зміни до плану санації відповідача, які передбачають передання інвесторам, що виконали свої зобов`язання за відповідними договорами, у власність проінвестованих ними квартир після закінчення будівництва.
ОСОБА_1 звернулася до керуючого санацією відповідача із листом, в якому просила розглянути та визнати її майнові вимоги до відповідача, що випливають із укладених між сторонами договорів та внести відповідні зміни до плану санації відповідача. Однак позивача листом було повідомлено про відмову у визнанні відповідних вимог та розірвання зазначених в додатку № 1 до позову договорів, з огляду на невиконання позивачем своїх зобов`язань щодо внесення коштів за вказаними договорами.
У зв`язку з цим, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача за захистом своїх прав, оскільки вважає, що розірвання відповідачем зазначених договорів, як односторонніх правочинів є неправомірним, оскільки вони мають бути визнані недійсними з посиланням на норми ст. 203, 215 ЦК України.
Натомість відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що на даний час відбувається процедура банкрутства ТОВ «Гранит-К», у зв`язку з чим всі питання стосовно арешту на майно боржника та інші обмеження дій боржника щодо розпорядження його майном можуть бути накладені лише в межах процедури санації, у разі, якщо вони не перешкоджають виконанню плану санації та не суперечать інтересам конкурсних кредиторів
При цьому зазначив, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову не врахував приписи ч. 4 ст. 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка виключає будь яку можливість обмеження дій боржника щодо розпорядження його майном.
Однак, на думку колегії суддів дані доводи ТОВ «Гранит-К» є безпідставними, з огляду на наступне.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції не накладав арешту на майно боржника, в даному випадку - ТОВ «Гранит-К», і не вчиняв будь-яких інших обмежень дій боржника щодо розпорядження його майном.
Оскаржувана ухвала суду полягає в забороні суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартир, майнові права на які є предметом судового спору.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, інший власник майнових прав на аналогічний об`єкт інвестування вже звертався до Господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ «Гранит-К» про визнання власником майнових прав на об`єкт інвестування та зобов`язання укласти договір про передання у власність квартиру, однак ухвалою Господарського суду Одеської області від 15 липня 2019 року позивачу було відмовлено у відкритті позовного провадження, у зв`язку з тим, що справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013 року, не впливають на визначення юрисдикції спорів фізичної особи з майновими вимогами до боржника, і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.
При цьому, Господарський суд Одеської області у зазначеній ухвалі вказав, що саме 19.01.2013 року набрав чинності Закон України від 22.11.2011 року № 4212-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом», згідно якого Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника та визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ викладено в новій редакції.
Згідно цього Закону статтю 12 ГПК України доповнено п. 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.
Оскільки провадження «Про банкрутство» ТОВ «Гранит-К» порушено ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2009 року, що підтверджується матеріалами справи і визнано сторонами, то всі спори, які виникли після цього і до 19.01.2013 року мають вирішуватись за правилами цивільного судочинства.
Саме таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 156/20/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 372/3584/16-ц, від 13 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 761/9951/15-ц, провадження № 14-614цс18, від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц.
Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що спір з приводу спору між власником майнових прав, якими в даному випадку є позивач, і ТОВ «Гранит-К», мають розглядатись в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи, що предметом спору є саме майнові права позивача ОСОБА_1 на спірні квартири, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову і заборонив суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартир, майнові права на які є предметом судового спору.
Доводи апелянта про те, що незважаючи на той факт, що даний спір має вирішуватись в порядку цивільного судочинства, забезпечення позову у вигляді арешту на спірне майно, має вирішуватись в порядку господарського судочинства, в межах процедури санації ТОВ «Гранит-К», є безпідставними, виходячи з того, що як було зазначено вище, суд не накладав арешту на грошові кошти або нерухоме майно боржника - ТОВ «Гранит-К».
Разом з тим, забороняючи будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартир, майнові права на які є предметом укладених між сторонами по справі договорів, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що таке забезпечення позову не порушить прав відповідача на час розгляду справи в суді, а також, що представником позивача були надані належні та переконливі докази на обґрунтування існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам позивача, що полягають в можливій реєстрації речових прав на квартири, майнові права на які є предметом укладених між сторонами по справі договорів, за третіми особами, відчуження вказаних квартир третім особам до ухвалення рішення в даній справі, необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому, в разі не вжиття заходів забезпечення позову.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти будь-які дії щодо розпорядження майновими правами на квартири, що є предметом договорів, укладених з позивачем, а також самих квартир після введення будинку в експлуатацію, є непропорційним втручанням в господарську діяльність відповідача, забезпечення позову у вказаний спосіб не є співмірним із заявленими позовними вимогами.
Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Гранит-К» вищевказаних висновків суду не спростовують.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2019 року про забезпечення позову постановлено з додержанням норм процесуального права, підстави для її скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит-К» - залишити без задоволення.
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 червня 2019 року про забезпечення позову - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 04 червня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе