Справа № 130/1700/19
Провадження № 22-ц/801/1029/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року	Справа № 130/1700/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 січня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалив суддя Вернік В. М.
Рішення ухвалено в м. Жмеринці Вінницької області
Повний текст рішення складено 31 січня 2020 року,

Встановив:
У серпні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 07 жовтня 2009 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 21 липня 2019 року склалася заборгованість в загальній сумі 47 597,09 грн., із яких: 12 286,02 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 30 568,35 грн. - нарахована пеня на прострочене зобов`язання; 2000 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2242,72 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 січня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 жовтня 2009 року станом на 21 липня 2019 року в сумі 12 286,02 грн.
У задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості із нарахованої пені за прострочення зобов`язання у розмірі 30 568,35 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 2000 грн., штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 2 242,72 грн. (процентна складова), а також у стягненні судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1921 грн. відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення із неї заборгованості за кредитним договором від 07 жовтня 2009 року в сумі 12 286,02 грн. та відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки строк дії картки, яку було їй видано на підставі договору від 07 жовтня 2009 року давно закінчився, так як АТ КБ «Приватбанк» видає кредитні картки на 2-3 роки. Іншої кредитної картки у межах кредитного договору, за яким пред`явлено позов, вона не отримувала і позивач не надав суду доказів протилежного. Клопотання про застосування позовної давності вона не заявила у суді першої інстанції, оскільки справу було розглянуто судом у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін; відповідь позивача на її відзив на позовну заяву вона не отримала, у зв`язку з чим не мала змоги подати заперечення на таку відповідь.
Позивач АТ КБ «Приватбанк» рішення суду не оскаржив і у встановлений судом строк - до 30 квітня 2020 року, відзиву на апеляційну скаргу відповідача не надав.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 07 жовтня 2009 року ОСОБА_1 підписала заяву, за змістом якої вона виявила бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» «30 днів пільгового періоду», зі сплатою базової процентної ставки за кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості, зазначивши бажаний кредитний ліміт - 0,00 грн. (а. с. 14). У позовній заяві позивач зазначив, що на підставі цієї заяви відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
У підписаній 07 жовтня 2009 року відповідачем заяві зазначено про видачу відповідачу картки № НОМЕР_1 (а. с. 14 на звороті).
Також у заяві зазначено, що відповідач ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, а також погодилась з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 21 липня 2019 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 47 597,09 грн., із яких: 12 286,02 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 30 568,35 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 2000 грн. - заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 2 742,72 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а. с. 10-13).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.
Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.
Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.
За правилами частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування вимог сторін по справі і обставини, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих, достовірних доказів, які мають бути достатніми та мають відповідати вимогам статей 76-80 ЦПК України.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» та стягнувши з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 12 286,02 грн., суд першої інстанції правильно виходив з того, що матеріалами справи доведено факт отримання та використання відповідачем кредитних коштів, а також встановлено невиконання нею своїх зобов`язань щодо повернення позивачеві тіла кредиту.
Згідно принципів цивільного судочинства змагальності і диспозитивності, закріплених у статтях 12 і 13 ЦПК України, сторони є рівними у своїх правах щодо збирання доказів та вільними у виборі способів доказування.
Стаття 81 ЦПК України обов`язок по доведенню тих обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, покладає як на позивача (щодо вимог), так і на відповідача (щодо заперечень) (частина 1).
Отже, якщо відповідач позов не визнає і заперечує його, то згідно вимог частини 1 статті 81 ЦПК України, саме він зобов`язаний доводити свої заперечення належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.
Як свідчать матеріали справи, заперечуючи проти позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначала про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження виникнення між нею та позивачем кредитних правовідносин, видачі їй банківської картки і зарахування на цю картку кредитних коштів, а також - виписки по картковому рахунку.
Проте такі заперечення відповідача спростовані матеріалами справи, що були надані позивачем на підтвердження позовних вимог в суді першої інстанції, зокрема: підписаною відповідачем заявою від 07 жовтня 2009 року, у якій зазначено про видачу їй кредитної картки НОМЕР_1 ; розрахунком заборгованості за договором № б/н від 07 жовтня 2009 року, укладеним між Приватбанком та ОСОБА_1 , станом на 21 липня 2019 року; випискою по картковому рахунку відповідача за період з 01 жовтня 2009 року до 30 вересня 2019 року, із яких вбачається, що відповідач регулярно користувалась кредитними коштами шляхом зняття готівки у банкоматах та шляхом безготівкової оплати за різні товари та послуги, частково погашала заборгованість шляхом поповнення карткового рахунку, проте в повному обсязі заборгованість не погасила. 
Заперечуючи проти позову, відповідач не надала суду доказів на підтвердження погашення заборгованості за тілом кредиту повністю чи частково та не навела своїх доводів щодо неправильності наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором. Таких доводів не містить і апеляційна скарга відповідача.
Оскільки фактично отримані від АТ КБ «Приватбанк» і використані відповідачем ОСОБА_1 грошові кошти банку не повернуті, що свідчить про порушення його прав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що таке порушене право банку підлягає судовому захисту шляхом стягнення із відповідача на користь позивача фактично отриманої відповідачем суми кредитних коштів та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 12 286,02 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, враховуючи, що строк дії картки, яку було їй видано на підставі договору від 07 жовтня 2009 року давно закінчився, так як АТ КБ «Приватбанк» видає кредитні картки на 2-3 роки, а іншої кредитної картки у межах кредитного договору, за яким пред`явлено позов, вона не отримувала та позивач не надав суду доказів протилежного, є безпідставними та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують з огляду на те, що за змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Як свідчать матеріали справи до ухвалення судом першої інстанції судового рішення у цій справі відповідач була належним чином повідомлена про судовий розгляд; скориставшись своїм правом подання відзиву на позовну заяву, про застосування строку позовної давності вона не заявляла, а просила відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. Тому підстави для розгляду клопотання відповідача про застосування позовної давності апеляційним судом відсутні.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М.В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник