ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 травня 2020 року           справа №200/815/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В.,  розглянув в порядку письмового провадження  апеляційну скаргу     ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 р.   у справі  № 200/815/20-а (головуючий І інстанції суддя Давиденко Т.В.)  за позовом   ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2  до  Головного управління Держгеокадастру  у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання винити певні дії,
                                           ВСТАНОВИВ:
Позивач в інтересах малолітньої особи ОСОБА_1  15.01.2020 року звернувся до суду з  позовною заявою, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 25.11.2019 року № 6357-СГ; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 08.10.2019 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2, 00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Зачатівської сільської ради Волноваського району Донецької області, за результатами розгляду прийняти рішення, яким надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2, 0000 га, на території Зачатівської сільської ради Волноваського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-3).  
Рішенням  Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року у справі  № 200/815/20-а   у задоволенні позову відмовлено (а.с. 35-38).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій  просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким   задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 42-48).
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що у відповідності до вимог ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.  Крім того, вказує на те, що в даному випадку мова йшла саме про ініціювання процедури виділення, формування та передання у власність земельної ділянки, а не  про розпорядження земельною ділянкою, як нерухомим майном.
Зазначає, що виконав всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність у відповідності до норм Земельного кодексу України, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.
Звертає увагу суду на те, що єдиним правильним способом захисту у даному випадку є зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
Згідно ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , що підтверджене копією свідоцтва про народження від 27.07.2012 року серії НОМЕР_4 (а.с. 16-21).
08.10.2019 року ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га на території Зачатівської сільської ради Волноваського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства, в межах ділянки, яка знаходиться між ділянками з кадастровими номерами 1421582000:03:000:0050, 1421582000:03:000:0056, 1421582000:03:000:0119 (а.с. 6).
25.11.2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Донецькій області виданий наказ № 6357-СГ про відмову ОСОБА_1 , який звертається в інтересах ОСОБА_2 , у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки на території Зачатівської сільської ради Волноваського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтирний розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з таких підстав: часткова цивільна дієздатність фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, визначена статтею 31 Цивільного кодексу України, а саме: особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років мають обмежену цивільну дієздатність, а тому відповідно до ст. 32 Цивільного кодексу України неповнолітні особи вчиняють правочини за наявністю нотаріально посвідченої згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозволу органу опіки та піклування (а.с. 12).
Спірним у даній справі є правомірність  прийняття відповідачем наказу  від 25.11.2019 року № 6357-СГ.
При вирішенні  справи  суд виходить з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року № 15 затверджене Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, пунктом 1 якого встановлено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
За змістом п. 3 вказаного Положення основними завданнями Держгеокадастру є:
1) реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів;
2) надання адміністративних послуг згідно із законом у відповідній сфері;
3) внесення на розгляд Міністра аграрної політики та продовольства пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.
Відповідач у справі - є органом владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладені владні управлінські функції у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів та розпорядження землями сільськогосподарського призначення на території Донецької області.
За унормуванням ч. 1-2  ст. 1 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III  (далі - ЗК України )земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується.
Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами  (ст. 3 Земельного кодексу України).
Ст. 78 Земельного кодексу України  право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі  Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. "б", ч. 1  ст. 81 Земельного кодексу України).
Положеннями  статті 122 Земельного кодексу України  встановлено, що вирішення питань стосовно передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
Щодо вимог частин першої - третьої  статті 116 Земельного кодексу України  громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара (п. "б" ч. 1  ст. 121 Земельного кодексу України).
 Ст. 1 Закону України "Про громадянство України" передбачено, що громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
За п. 1 ст. 6 Закону України "Про громадянство України" громадянство України набувається, зокрема за народженням.
Як зазначалось раніше, позивач народився в Україні, є громадянином України за народженням та має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою  статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у  статті 118 Земельного кодексу України.
Згідно з частинами шостою, сьомою зазначеної статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу.
У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених  статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Згідно із частинами восьмою - одинадцятою статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. 
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Аналіз наведених норм чинного законодавства, дає можливість для висновку, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. 
Вони передбачають, зокрема: 1) для отримання земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається із клопотанням, яке повинно відповідати встановленим вимогам, та до клопотання повинні бути долучені необхідні документи (графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування земельної ділянки, погодження землекористувача, якщо земельну ділянку необхідно вилучити у попереднього землекористувача); 2) клопотання для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається до відповідних органів державної влади чи місцевого самоврядування; 3) уповноважений орган повинен розглянути клопотання у місячний строк; 4) за результатами розгляду орган приймає одне з відповідних рішень: про надання дозволу чи відмову у його наданні; 5) відмова у наданні дозволу може бути лише у випадку, передбаченому у частині сьомій  статті 118 ЗК України.
Таким чином, законодавцем встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.  
Як встановлено судом та підтверджене матеріалами справи, в якості підстави для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Цивільним кодексом визначено, що особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, мають обмежену цивільну дієздатність, а тому відповідно до статті 32 Цивільного кодексу України неповнолітні особи вчиняють правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників і дозволу органу опіки та піклування.
Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею 14 років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Приписами статті 31 Цивільного кодексу України встановлено, що діти віком до 14 років відносяться до категорії малолітніх дітей, і згідно з чинним законодавством вправі вчиняти лише дрібні побутові правочини.  Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 32 Цивільного кодексу України).
Батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:
укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;
видавати письмові зобов`язання від імені дитини;
відмовлятися від майнових прав дитини.
Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.  (ч.ч. 1-3 ст.177 Сімейний кодекс України).
Право батьків по управлінню майном малолітніх не може розглядатися як право титульного володіння, а тим більше - право власності. Воно є самостійним правом, що належить батькам у силу закону і може визначатися як різновид права управління чужим майном.
В процесі управління майном дітей, батьки вчиняють різного роду правочини, об`єктом яких виступає майно малолітніх. Виходячи з норм чинного законодавства, правочини такого роду можуть бути поділені на такі основні види:
- правочини, які батьки мають право вчиняти вільно;
- правочини, які батьки мають право вчиняти з дозволу органу опіки та піклування, а саме: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини (ч.2 ст.177 СК України);
- правочини, які батьки взагалі не мають права вчиняти з майном дитини: здійснювати дарування від імені дитини, зобов`язуватися від її імені порукою (ч. 2 ст. 68, ч. 2 ст. 720 Цивільного кодексу України).
Найбільш важливе значення мають договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації,  що належить малолітній дитині. Такі правочини з майном малолітньої дитини батьки вчиняють лише з дозволу органу опіки та піклування. При цьому дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається у разі гарантування збереження її права на житло (ч. 4 ст. 177 Сімейного кодексу України).
Без дозволу органу опіки та піклування батьки малолітньої дитини не мають права укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а батьки неповнолітньої дитини мають право дати згоду на вчинення їх неповнолітньою дитиною таких договорів.
Обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають:
- договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, пожертва, рента, довічне утримання (догляд), спадковий договір) нерухомого майна;
- іпотечні договори, договори про заставу транспортних засобів;
- договори про спільну часткову власність на земельну ділянку; купівлю-продаж земельних ділянок, про перехід права власності та про передачу права власності на земельні ділянки;
про обмін земельними ділянками, які виділені єдиним масивом у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв).
Орган опіки та піклування повинен розглядати питання дозволу на вчинення угод щодо майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей у випадках, коли дитина є стороною як відчужувач (наприклад: продавець) і в тих випадках, коли дитина є стороною як набувач (покупець).
При цьому, зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких угод стосовно жилих приміщень є неприпустимим.
Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.
Для здійснення будь-яких угод з нерухомим майном, яке належить дитині або право користування яким має дитина, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для подальшого відведення безоплатно у власність земельної ділянки.
Таким чином, у даному випадку  при подачі заяви в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовної площею 2, 000 га на території Зачатівської сільської ради Волноваського району Донецької області для ведення особистого селянського господарства  позивач повинен був надати відповідачу також згоду органів опіки та піклування та нотаріально посвідчену згоду другого з батьків. 
Разом з тим в інтересах неповнолітнього з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність звернувся його батько, від імені якого підписане вказане клопотання, до заяви, зокрема, додані копія свідоцтва про народження та РНОКПП неповнолітньої особи, копія паспорту та РНОКПП  законного представника. Інших документів до заяви не надано (а.с. 6).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що,  відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розроблення документації з землеустрою, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний  розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:
1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;
2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;
3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;
4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
У разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.
Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.
Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.
Частиною 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.
У постанові від 05.09.2018 у справі № 826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 2340/2921/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 816/1790/18.   
У цій справі не було подано усіх передбачених законодавством документів, тому  доводи апелянта про зобов`язання відповідача  повторно розглянути клопотання позивача  задоволенню не підлягає.
Разом з тим, суд звертає увагу, що, відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою його малолітній дитині з наведених підстав, відповідач фактично не позбавив його права повторного звернення з відповідною заявою та з наданням належним чином оформлених згоди другого з батьків та органу опіки та піклування.
Частиною першою та другою  статті 77 КАС України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
І відповідачем у даних правовідносинах доведено, що виданий наказ від 25.11.2019 року № 6357-СГ є правомірним.
З урахуванням вищевикладеного,  суд апеляційної інстанції  дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи  апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, 
  
                                                ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу     ОСОБА_1 в інтересах малолітньої особи ОСОБА_2  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 р.  - залишити без задоволення.
Рішення   Донецького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2020 р.   у справі  № 200/815/20-а    - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.  
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.
Повне судове рішення складено 6 травня 2020 року.

Головуючий  суддя                                                                     Г.М. Міронова 
                                                                                                                                       
Судді                                                                                            Т.Г. Арабей

                                                                                                    І.В. Геращенко