Постанова
Іменем України
 
22 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 607/8886/16-ц
провадження № 61-47409св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Тернопільська районна державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року у складі судді Сливки Л. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 
2018 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Дикун С. І., Хоми М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , третя особа - Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю, визнання права власності на Ѕ частини майна у спільній сумісній власності подружжя та виключення вказаного майна із спадкового майна.
 
Позов мотивований тим, що з 30 січня 1993 року та по день смерті ОСОБА_4 вони проживала однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Увесь цей час вони проживали разом у належній їй квартирі на АДРЕСА_1 , вели спільне господарство та спільний побут, складали грошові кошти до свого сімейного бюджету, допомагали родичам із обох сторін.
 
За цей період вони разом придбали спірне майно, а саме:
- у 2000 році - квартиру на АДРЕСА_2 ;
- у 2013 році - земельну ділянку площею 0,0188 га, кадастровий номер 6125281700:02:001:4232, розташовану у с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, земельну ділянку площею 0,2446 га, кадастровий номер 6125281700:02:001:4231 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану на 
АДРЕСА_3 , житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_3 .
 
При цьому вказує, що вона отримала значні грошові кошти від своєї сестри 
ОСОБА_5 за продаж квартири на АДРЕСА_4 , частина з яких пішла на лікування ще однієї сестри ОСОБА_6 , а решта - 
9 500,00 доларів США, вона 21 березня 2013 року розмістила на рахунку у 
ПАТ «Укрексімбанк».
 
Також, вона та ОСОБА_4 продали квартиру ОСОБА_6 на 
АДРЕСА_5 та частину грошових коштів, вилучених від продажу у сумі 50 000,00 грн, 26 грудня 2011 року вона внесла на рахунок у ПАТ «КБ «Хрещатик», із якого з кінця 2012 року щомісячно знімала грошові кошти, а в кінці 2013 року зняла увесь депозит у розмірі 41 518,98 грн.
 
Крім того, у них були грошові кошти на рахунках у ПАТ «КБ «ПриватБанк» на суму близько 132 000,00 грн, та у АТ «Укргазбанк» на суму близько 50 000,00 грн.
 
Вважає, що оскільки вона з 30 січня 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала разом із ОСОБА_4 , батьком відповідачів, однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за спільні сімейні кошти придбали спірне майно, а тому за нею необхідно визнати право власності на Ѕ частини переліченого вище майна (земельних ділянок, житлового будинку, квартири та грошових коштів на банківських рахунках), виключивши його зі спадкового майна померлого ОСОБА_4 .
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведений факт її проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка й дружини без реєстрації шлюбу у період, впродовж якого придбані спірні земельні ділянки, житловий будинок та квартира, розміщені спірні банківські вклади.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період, впродовж якого воно придбане.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем подано клопотання про допит дитини, проте суд уникав розгляду та вирішення цього клопотання, що є порушенням вимог ЦПК України. Крім того, факт проживання однією сім`єю повністю підтверджується показаннями свідків, фотокартками, проте суд не надав належної оцінки наданим доказам та проігнорував їх. До того ж, відповідачі не спростували та не довели, що грошові кошти належали лише ОСОБА_4 .
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Верховного Суду Карпенко С. О. від 05 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та відстрочено сплату судового збору за подання касаційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року у розмірі 4 739,48 грн до ухвалення Верховним Судом судового рішення у цій справі.
 
У березні 2019 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 , у якому заявник просить залишити без задоволення вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги зводяться виключно переоцінки доказів, які на думку ОСОБА_1 , підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 .
 
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року № 1111/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу № 607/8886/16-ц (провадження № 61-47409св18) 16 квітня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
ОСОБА_1 , відповідно до паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 , виданого 25 лютого 1999 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області, 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована на 
АДРЕСА_1 , з 14 жовтня 1965 року.
 
Із копії Бонусного рахунку мережі «Сільпо» НОМЕР_2 , без дати, виданої на ім`я ОСОБА_4 зазначена адреса: АДРЕСА_1 .
 
Згідно із копією довідника телефонів Головного управління статистики у Тернопільській області станом на 01 серпня 2006 року, у завідуючого сектору автоматизованої обробки інформації абонентів ОСОБА_4 , вказані телефони: НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 (домашній телефон позивача).
 
Згідно із копією довідки № 487, виданої 03 серпня 2016 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, вартість двокімнатної квартири, розміщеної на 2 поверсі 3-хповерхового будинку на 
АДРЕСА_2 , становить 85 948,00 грн.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2003 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Березій З. А. у реєстрі за № 2493, ОСОБА_5 (сестра позивача), ОСОБА_9 , що діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дочки продали квартиру 
АДРЕСА_6 . Продаж вчинено за 74 200,00 грн.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 серпня 2003 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Маркуліною Л. О. у реєстрі за № 6231, ОСОБА_1 купила квартиру АДРЕСА_7 . Продаж вчинено за 2 971,00 грн (балансову вартість квартири).
 
ОСОБА_6 - сестра позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до запису від 15 жовтня 2003 року № 1317 Відділу реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, яким 15 жовтня 2003 року видане свідоцтво про смерть серії 
НОМЕР_6 .
 
Як убачається із довідки АТ «Укрексімбанк» № 066-10/1568, виданої 08 липня 
2016 року для ОСОБА_1 , 21 березня 2003 року відкрито рахунок № НОМЕР_7 у доларах США із залишком коштів 9 500,00 доларів США та 22 березня 2004 року закрито згідно з умовами договору; 26 грудня 2011 року відкрито рахунок 
№ НОМЕР_8 у гривнях із залишком коштів 50 000,00 грн, та 27 червня 2012 року закрито згідно з умовами договору.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л. В. у реєстрі за № 2329, ОСОБА_4 придбано земельну ділянку площею 0,2446 га, кадастровий номер 6125281700:02:001:4231, розташовану на 
АДРЕСА_3 . Продаж вчинено за 76 000,00 грн.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 24 травня 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л. В. у реєстрі за № 2324, ОСОБА_4 придбаний житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 , розташований на земельній ділянці площею 0,2446 га, кадастровий номер 6125281700:02:001:4231. Продаж вчинено за 130 000,00 грн.
 
Відповідно до довідок від 11 травня 2006 року № 812, від 21 травня 2007 року 
№ 3056, від 21 травня 2007 року № 3057, від 21 травня 2007 року № 3058; 
від 15 червня 2012 року № 2716 та від 22 лютого 2016 року № 892, виданих Великоберезовицькою селищною радою Тернопільського району Тернопільської області, ОСОБА_4 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Згідно з інформацією, наданою на виконання ухвали суду уповноваженою особою Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію АТ «Імексбанк», 
від 18 жовтня 2017 року за № 4018, ОСОБА_4 у вказаному банку за період 
із 24 березня 2010 року по 02 жовтня 2014 року розміщені грошові кошти на двадцяти депозитних рахунках. 16 серпня 2012 року ОСОБА_4 відкрив депозитний рахунок 
№ НОМЕР_9 , на якому спочатку розміщено кошти у сумі 7 000,00 грн, надалі - 195 000,00 грн та 71 000,00 грн, а всього 273 000,00 грн. Після закінчення терміну депозиту, 20 травня 2013 року депозитні кошти у сумі 273 000,00 грн переведені на поточний рахунок № НОМЕР_10 .
 
Із укладених ОСОБА_4 : полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АВ/6003182 із 16 травня 2012 року по 19 травня 2013 року; договору про відкриття рахунку в АТ «Ощадбанк» від 06 серпня 2012 року № 82804; полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АС/1469682 із 16 травня 2013 року по 15 травня 2014 року; договору добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами від 14 травня 2014 року № МК/0012063/2002/14; договору добровільного страхування майна фізичних осіб і відповідальності перед третіми особами від 16 квітня 2015 року 
№ МК/0014303/2002/15; депозитного договору із ПАТ «Укргазбанк» від 03 грудня 2015 року № 014/12/15/0071, убачається, що ОСОБА_4 вказувалася адреса місця проживання - АДРЕСА_2 .
 
У договорах на вклад «Стандарт строковий на 12 місяців» від 16 червня 2015 року та вклад «Стандарт на 6 місяців» від 12 травня 2015 року, укладених із ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 вказано як місце реєстрації так й адреса місця проживання - АДРЕСА_2 .
 
При проведенні переписки ОСОБА_4 у власноручно написаних листах, адресованих Головному управлінню Пенсійного фонду України та відповідях управління на них за 2005 рік; у власноручно написаних листах до Тернопільської районної державної адміністрації та листах-відповідях на його звернення за 2011 рік; у власноручно написаних листах та листах-відповідях на них від інших юридичних осіб за 2008, 2011, 2012 роки; поштових конвертах до вказаних вище листів ОСОБА_4 зазначав адресу для листування - АДРЕСА_2 .
 
У Тернопільській районній державній нотаріальній конторі 16 лютого 2016 року зареєстрована спадкова справа за № 86/2016 за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
 
Із заявами про прийняття спадщини 16 лютого 2016 року звертались: дочка - 
ОСОБА_3 та син - ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 - 22 липня 2016 року.
 
Згідно із матеріалами спадкової справи № 86/2016 Тернопільської районної державної нотаріальної контори за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , у спадкове майно входить майно, яке є предметом судового спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції Українизакони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.
 
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
 
Водночас Конституція Українипередбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
 
Пунктом 1 розділу VIIПрикінцеві положення Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
 
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
 
Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК Українита ЦК України з 
01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.
 
Крім того, частиною другою статті 3 СК Українипередбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
 
Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
 
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
 
Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_4 із 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ,оскільки суду не надані належні та допустимі докази які б підтверджували цей факт, а отже, відсутні підстави стверджувати, що вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права та обов`язки у цей період. Крім того, судами правильно зазначено, що позов у частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період із 30 січня 1993 року до01 січня 2004 року , не підлягає задоволенню, оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім`ю України.
 
За таких обставин відсутні і правові підстави для визнання майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем право власності на Ѕ частини спірного майна.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
 
Апеляційна інстанція переглядає рішення суду першої інстанції з питань факту та права, а касаційна - з питань права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачем подано клопотання про допит дитини, проте суд уникав розгляду та вирішення цього клопотання, що є порушенням вимог ЦПК України, не заслуговує на увагу, оскільки клопотання про виклик свідків має бути подано до або під час підготовчого судового засідання, проте позивачем таке клопотання подано на стадії розгляду справи по суті, що суперечить вимогам 
статті 131 ЦПК України 2004 року.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що факт проживання однією сім`єю повністю підтверджується показаннями свідків, фотокартками, проте суд не надав належної оцінки наданим доказам та проігнорував їх, є безпідставними, оскільки висновки судів відповідають обставинам, що мають значення для справи, суди правильно застосували закон, який підлягав до застосування, а тому оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованими.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі не спростували та не довели, що грошові кошти належали лише ОСОБА_4 , не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, 
№ 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
 
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Крім того, оскільки ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 4 739,48 грн до закінчення касаційного провадження, суд, ухвалюючи рішення стягує із заявника 4 739,48 грн судового збору, який має бути перерахований або внесений за такими реквізитами: отримувач коштів - УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 38004897; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA288999980313151207000026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2018 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року у розмірі 4 739,48 грн.
 
На підтвердження сплати судового збору  ОСОБА_1 надати суду документ, що підтверджує його сплату.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                        О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник