ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2547/20 Справа № 216/385/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мазурчак В.М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засідання-Чубіної А.В.
сторони справи :
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року, ухваленого суддею Мазурчаком В.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),- 
ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності.
В обґрунтування позову зазначив, що 14 вересня 2007 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 у Дзержинському відділі актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №571, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Шлюб між стогронами розірвано на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.07.2014 року, яке набрало законної сили 02.09.2014 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири серія ВММ №739014, ВММ №739015 від 29.01.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу 266П-50, номер запису 50, відповідачу, ОСОБА_2 , належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 41,60 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м. Оскльки право власності на зазначену квартиру виникло у відповідача ОСОБА_2 під час перебування з позивачем у шлюбі, то вказане нерухоме майно, знаходиться у їх спільній сумісній власності і кожному з подружжя належить по Ѕ частині спірної квартири, так і будь-якого іншого майно, яке перебуває у спільній сумісній власності сторін.
Окрім вищевказаної квартири у спільній сумісній власності позивача та відповідача, також перебуває транспортний засіб – автомобіль Опель-SKD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 07.08.2008, рік випуску 2008, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 № НОМЕР_3 та земельна ділянка, площею 0,056 га, розташована на території Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, у садовому товаристві «Мрія», ділянка № НОМЕР_4 , цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер 1221881300:02:001:0651, яка належить позивачу ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 02 жовтня 2012 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2012 року №155.
Позивач після розірвання шлюбу має намір оформити право на все перелічене майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя на своє ім`я. Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу, сторони добровільно, за взаємною згодою розподілили вказане у позові майно таким чином:
- автомобіль Опель-SKD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 07.08.2008, рік випуску 2008 залишився у володінні відповідача ОСОБА_2 Вартість автомобіля, відповідно до рахунку-фактури, акту прийому-передачі автомобіля становить 92719,00 грн.;
- квартира АДРЕСА_1 загальною площею 41,60 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., враховуючи той факт, що син ОСОБА_3 залишився жити з позивачем, залишилася у володінні позивача ОСОБА_1 . Вартість вказаної квартири, відповідно до договору купівлі-продажу квартири становить 32394,00 грн;
- земельна ділянка площею 0,056 га, розташована на території Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, у садовому товаристві «Мрія», ділянка № НОМЕР_4 , цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер 1221881300:02:001:0651 залишилася у володінні та користуванні позивача. Вартість вказаної земельної ділянки, відповідно до договору купівлі-продажу становить 5211,00 грн.
Позивач наголосив на тому, що, незважаючи на той факт, що вартість автомобіля, який залишився у відповідача ОСОБА_2 , майже в три рази перевищує вартість квартири так земельної ділянки, які залишилися у володінні та користуванні позивача, він не має жодних претензій, у тому числі й майнових до відповідача ОСОБА_2 .
Позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,60 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., а також визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,056 га, розташована на території Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, у садовому товаристві «Мрія», ділянка № НОМЕР_4 , цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер 1221881300:02:001:0651, визнавши за відповідачем ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб - автомобіль Опель- НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 07.08.2008, рік випуску 2008.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та визнання права власності задоволені.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на квартиру  АДРЕСА_1 загальною площею 41,60 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на земельну ділянку площею 0,056 га, розташовану на території Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, у садовому товаристві «Мрія», ділянка № НОМЕР_4 , цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер 1221881300:02:001:0651.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на транспортний засіб - року народження право власності автомобіль Опель -SKD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 07.08.2008, рік випуску 2008.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений ним судовий збір в розмірі 243,60 грн.
Відповідач ОСОБА_2 , не погодившись з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового, яким в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем та відповідачем право власності на Ѕ частину спірного майна, квартири, земельної ділянки та транспортного засобу та в порядку поділу майна визнати за кожним з сторін право власності по Ѕ частині спірного майна, тобто квартири, машини та земельної ділянки.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції, задовольняючи у повному обсязі вимоги позивача виходив з нібито поданої нею заяви, відповідно до якої відповідач визнала позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, що не відповідає дійсності.
Скаржник вказує, що вона у 2012 році виїхала за межі України на заробітки і повернулася на України тільки восени 2019 року, тобто через 7 років. Зазначила, що про розгляд оскаржуваного судового рішення нічого не знала, жодних заяв по справі не писала, оскільки була відсутня на Україні. Вважає, що поділ майна подружжя у спосіб, вказаний у рішенні відбувся всупереч її волі, як співвласника майна, що є порушенням норм ст.215 ЦК України. 
Відповідач вказує, що наявне в справі поштове повідомлення на її ім`я, надіслане судом, отримано позивачем по справі ОСОБА_4 , а також є поштові повідомлення про отримання нею особисто поштового відправлення суду, що не було можливо через її відсутність протягом тривалого часу на Україні та свідчить про те, що усі дії в цій справі вчиняв позивач, однак вона не давала останньому жодних доручень, довіреностей на його ім`я, тобто вбачається фальсифікація документів з боку позивача.
Окрім того, скаржник зазначила, що вона не заперечує проти поділу майна, але не у спосіб, запропонований позивачем, наголошує на тому, що між нею та позивачем не було жодної домовленості щодо поділу спільного майна, немає шлюбного договору про інший розмір часток у їх спільній власності, а також інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має право відступити від рівності часток у спільному майні, тому вважає, що їй та позивачу належить по Ѕ частині квартири, земельної ділянки та автомобілю. 
Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що вона бажає поділити спільне майно подружжя у спосіб визнання ідеальних часток подружжя в набутому майні без його реального поділу та залишенню майна у спільній частковій власності.
Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представника відповідача ОСОБА_2 – адвокат Кіщак А.А., яка підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року був зареєстрований шлюб між сторонами по справі, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб.
Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.07.2014 року, яке набрало законної сили 02.09.2014 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири серія ВММ №739014, ВММ №739015 від 29.01.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстрову книгу 266П-50, номер запису 50, відповідачу, ОСОБА_2 , належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 41,60 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м. 
Окрім вищевказаної квартири у спільній сумісній власності позивача та відповідача, також перебуває транспортний засіб – автомобіль Опель-SKD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 07.08.2008, рік випуску 2008, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 № НОМЕР_3 та земельна ділянка, площею 0,056 га, розташована на території Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, у садовому товаристві «Мрія», ділянка № НОМЕР_4 , цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер 1221881300:02:001:0651, яка належить позивачу ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 02 жовтня 2012 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2012 року №155.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 , виходив з того що сторони за взаємною згодою добровільно поділили належне їм на праві спільної сумісної власності майно, відповідач визнала позов у повному обсязі, що не суперечить закону, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Проте, колегія суддів не може погодитись із висновками суду першої інстанції та повністю погоджується з доводами скаржника ОСОБА_2 , викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Нормами п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України визначено, що обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, зокрема, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З апеляційної скарги вбачається, що підставою для оскарження відповідачем судового рішення стало те, що воно ухвалено за її відсутності, при цьому, відповідач наголошує на тому, що вона у 2012 році виїхала за межі України на заробітки і повернулася на Україну тільки восени 2019 року, тобто через 7 років, про наявність оскаржуваного судового рішення нічого не знала, жодних заяв по справі не писала, тому вважає, що поділ майна подружжя у спосіб, вказаний у рішенні відбувся всупереч її волі, як співвласника спільного майна подружжя.
Колегія суддів, перевіряючи доводи відповідача ОСОБА_2 встановила, що на а.с.33 наявне повідомлення про вручення поштового відправлення на ім`я ОСОБА_2 , в якому зазначено, що 26.03.2015 року поштове відправлення суду отримано ОСОБА_4 .
Окрім того, матеріали справи містять письмову заяву надруковану від імені відповідача ОСОБА_2 , надіслану поштою та завірену начальником дільниці ТОВ «Сітісервіс –КР» Юнда І.В. (а.с.39-40), зі змісту, якої слідує, що відповідач визнає позовні вимоги позивача у повному обсязі та просить розглянути справу за її відсутності.
З наданої відповідачем копії закордонного паспорта на імя ОСОБА_2 , відповіді на адвокатський запит Головним центром обробки спеціальної інформації щодо перетинання ОСОБА_2 державного кордону України у період з 03.01.2015 по 10.12.2019 року (а.с.90-100, 117) видно, зокрема з паспорта (а.с.90), що 17.11.2012 року виїхала за межі України, а з відповіді на запит встановлено, що 07.10.2019 року ОСОБА_2 в`їхала на територію України, 14.11.2019 знову виїхала за межі України, окрім того, у цій відповіді, також зазначено, що більш детальну інформацію щодо перетинання державного кордону ОСОБА_2 надати неможливо, оскільки така інформація зберігається протягом п`яти років.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено той факт, що їй не було відомо про розгляд справи про поділ сумісного майна подружжя, оскільки остання була відсутня на території України, а отже, судовий розгляд здійснено за відсутності відповідача, без її належного повідомлена про дату, час і місце судового засідання, що у відповідності до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення через порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
За змістом частини 3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України).
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
У п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст.372 ЦК (435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми ст.60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17.
Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частини 2 та 3 ст.70 СК України встановлюють відступлення від принципу рівного поділу майна між сторонами. Так, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).
Відповідно до ч.3 ст.370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
Судом було встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач перебували в шлюбі, від шлюбу мають спільну дитину, в період шлюбу було придбано спірне майно (автомобіль, квартира, земельна ділянка). Ці обставини підтверджуються дослідженими судом доказами наявними в матеріалах справи.
Відповідач в апеляційній скарзі просила здійснити поділ нерухомого майна (квартири та земельної ділянки), а також неподільної речі (автомобіля) шляхом визнання права власності на ідеальну частку за кожним з подружжя без його реального поділу, що не суперечить вимогам закону.
Зважаючи на те, що скаржником заявлена вимога про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на ідеальну частку без його реального поділу, яка ґрунтується на законі, колегія суддів визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст.141 ч1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Відповідачем при подачі апеляційної скарги на судове рішення було сплачено судовий збір в сумі 1953,36 грн. (а.с.114), тому з позивача на користь відповідача підлягає сплаті половина, сплаченого судового збору, що становить 976,68 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити. 
Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Визнати за  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 право власності за кожним по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1 загальною площею 41,60 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним по Ѕ частині автомобілю Опель-SKD, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 07.08.2008, рік випуску 2008 року. 
Визнати за  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 право власності за кожним по Ѕ частині земельної ділянки площею 0,056 га, розташованої на території Вільненської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, у садовому товаристві «Мрія», ділянка № НОМЕР_4 , цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер 1221881300:02:001:0651. 
Стягнути з позивача  ОСОБА_1 на користь відповідача  ОСОБА_2 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 976,68 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 березня 2020 року.

Головуючий: 
Судді: