справа № 758/8421/18                                                          головуючий у суді І інстанції Ларіонова Н.М.
провадження № 22-ц/824/3820/2020                        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2020 року                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Суханової Є.М.,  	
з участю секретаря 	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про позбавлення батьківських прав,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про позбавлення батьківських прав. 
 
Свої вимоги мотивувала тим, щоперебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 16.12.1999 р. по 30.11.2006 р.. Від цього шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_3 , від виконання батьківських обов`язків щодо якої відповідач тривалий час ухиляється. З 22.06.2006 р. в житті дитини, її вихованні та розвитку ніякої участі не приймає, свідомо нехтуючи своїми обов`язками.
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Суд вирішив позбавити ОСОБА_1 батьківських прав по відношенню до малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
 
При цьому зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення  під час розгляду  справи стосовно  заслуховування думки дитини. Вважає, що позивачка не  надала жодних доказів, що позбавлення батьківських прав  буде в інтересах дитини, а також, що відповідач не  приймав  участі  у вихованні дитини. Судом не надано оцінку щодо участі відповідача у постійному щомісячному фінансовому утриманні доньки. Вказує, що уникнення спілкування  із донькою не є виключно винною поведінкою відповідача, так як позивач з 2006 року заборонила йому бачитися із донькою. Крім того, суд не звернув увагу на мотиви з яких позивачка  звернулась до суду. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом  реагування на свідоме невиконання особою батьківських обов`язків, проте, судовим рішення не встановленні  такі обставини.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
30.01.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , згідно якого позивач просила  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що мотиви та  підстави для  скасування рішення суду є безпідставними та необґрунтованими. Апелянт добровільно матеріальну допомогу на утримання доньки не надавав, аліменти стягуються в примусовому порядку шляхом відрахування із пенсії. Суд першої інстанції зважаючи на вік  доньки,  в межах та у спосіб визначений законом  врахував її думку. Апелянт не надав жодних доказів, які б підтверджували його участь у вихованні дитини. 
 
В судовому засіданні апелянт та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 
 
Позивач та її представник в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та вимоги заявлені у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом  першої інстанції встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження від 30.06.2005 р., виданим відділом РАЦС Подільського РУЮ у м. Києві (актовий запис № 962) (а.с. 13). 
     
30.11.2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 28.12.2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 674 (а.с.11).
 
З червня 2006 р. дитина проживає з позивачем, як матір`ю дитини, яка її матеріально утримує та займається вихованням із цього часу відповідач з дитиною не спілкується. З наданих довідок та характеристик з міста навчання дитини - Димерська гімназія та Димерська музична шкода, вбачається, що ОСОБА_3 навчається в даних навчальних закладах, вихованням дитини постійно займає мати ОСОБА_2 , а батько дитини - ОСОБА_1 участі у вихованні дитини не бере, не цікавиться навчанням дитини, батьківських зборів не відвідує, з класним керівником та керівництвом шкіл не спілкується (а.с.15-16).
 
Згідно висновку органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Димерської селищної ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 23.07.2019 р. № позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є доцільним (а.с.14).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що  встановлені факти, які свідчать, що відповідач тривалий час свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, виявляє повну байдужість до долі своєї дитини, при цьому мав об`єктивну можливість для виконання своїх обов`язків, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне позбавити відповідача батьківських прав відносно його дочки, оскільки це відповідає інтересам дитини та є доцільним.
Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, оскільки судом неповно з`ясованні обставин справи, порушенні норми матеріального права, що згідно з п.п.1 і 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.
Так, відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
За ч.ч.1 і 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Практика Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. 
 
Також у своїй практиці, зокрема у справі "М.С. проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
 
У пунктах 47-49 справи "Савіни проти України" Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
 
Згідно ч.1 ст.13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
 
За ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
 
За ч.5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (згідно із частиною четвертою статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Згідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Відповідно до ч.ч.2 і 3 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
 
За ч.ч.1, 2 та 4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
 
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.180 СК України).
 
Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
 
Згідно ч.1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
 
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.ч.2 і 3 ст.171 СК України).
 
За абз.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
 
Відповідно до ч.1 ст.12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
В абзацах 2 і 4 п.16 постанови Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено наступне: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
 
Відповідно до абзацу 6 вказаного пункту: якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.
 
У вказаній справі позов пред`явлено з підстав п.2 ч.1 ст.164 СК України (ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини).
 
Як докази на підтвердження обставин, на які посилається позивач, надано характеристики з місця навчання доньки та висновок органу опіки та піклування.
 
            Колегія суддів критично оцінює надані позивачем характеристики  з місця навчання доньки, оскільки вони не є самостійним доказом та безумовною підставою для підтвердження невиконання батьком свої обов`язків.
 
Висновок органу опіки та піклування від 30 травня  20189 року мотивований поясненнями позивача, ОСОБА_2 , яка стверджує, що ОСОБА_1   проживає окремо, участі у вихованні та розвитку дочки не приймає, не відвідує, не цікавиться її життям, матеріальну допомогу не надає, заперечував проти  виїзду  за  кордон для її оздоровлення. Вказане, на думку органу опіки та піклування, свідчить про ухилення відповідача  від виконання батьківських обов`язків (а.с.14). 
 
Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, як що він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей.
 
Проаналізувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавити батьківських прав відповідача, апеляційний суд вважає, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, оскільки зроблений на підставі пояснень позивача, є недостатньо обґрунтованим та таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами, не містить достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки. 
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Колегія суддів вважає, що позивачем, в порушення ст. 81 ЦПК України не надано доказів того, що позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним та буде відповідати інтересам дитини.
 
В той час встановлено, що відповідач з 2007 року сплачував аліменти на утримання доньки (а.с. 45) та бажає приймати участь у її вихованні. Крім того, як встановлено в судовому засіданні апеляційним судом, відповідач пояснив, що не спілкувався з донькою, внаслідок складних відносин із колишньою дружиною та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. 
 
Як вже зазначалось, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).
 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
Саме такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц.
 
За таких обставин апеляційний суд вважає, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку ОСОБА_1 щодо ухилення від участі у вихованні дочки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, доказів того, що змінити його поведінку у кращу сторону неможливо, матеріали справи також не містять, тому, суд першої інстанції  прийшов до помилкового висновку щодо наявності підстав для застосування виключної міри та позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Враховуючи викладене, судове рішення на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до ст. 133, ч.13 ст.141 ЦПК України, з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 058,00 грн.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 058,00 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                 Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                             С.В. Лівінський

             Є.М. Суханова