Постанова
Іменем України
20 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 2608/18185/12
провадження № 61-13126св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В., 
учасники справи:
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика»,
заінтересовані особи - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у складі судді П`ятничук І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Чобіток А. О., Ящук Т. І., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» (далі - ТОВ «ФК «Позика») звернулося до суду із заявою про заміну стягувача в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Заява обґрунтована тим, що 28 травня 2013 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» кредитної заборгованості у розмірі 327 419,32 грн та 3 219,00 грн судового збору. 02 грудня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» (далі - ТОВ «ФК «Фінактив») уклали договір факторингу № 50/1, згідно з яким до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № 11105491000, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , договором поруки від 27 грудня 2006 року № 83286, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 
12 грудня 2016 року ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» уклали договір факторингу № 50/1-1, згідно з яким до ТОВ «ФК «Позика» перейшло право грошової вимоги за вказаними вище кредитним договором та договором поруки, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 грудня 2006 року. З огляду на це, ТОВ «ФК «Позика» просило замінити стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Позика» у цивільній справі № 2608/18185/12. 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року в задоволенні заяви ТОВ «ФК «Позика» відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2017 року скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року, а питання про заміну сторони виконавчого провадження передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, заяву задоволено. Замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ТОВ «ФК «Позика» у цивільній справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у цивільній справі № 2608/18185/12. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що на стадії виконавчого провадження стягувач відступив своє право вимоги до боржників за кредитним договором та договором поруки ТОВ «ФК «Фінактив», що відсупило свої права вимоги за вказаними договорами ТОВ «ФК «Позика». Суди дійшли висновку, що зазначене є підставою для заміни стягувача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою наухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення заяви про заміну стягувача. 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Верховний Суд ухвалою від 12 вересня 2019 року відкрив касаційне провадження у справі. 
19 вересня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права та ухвалили у справі незаконні й необґрунтовані рішення, що підлягають скасуванню. 
Суди не досліджували докази та не встановили обставини, що свідчать про відступлення права грошової вимоги ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором та договором поруки іншим особам. 
Заявник ТОВ «ФК «Позика» в обґрунтування вимог заяви про заміну стягувача надав суду неналежні, недопустимі, недостатні та недостовірні докази, що суперечить статтям 77-80 ЦПК України. Витяг з реєстру боржників, долучений до матеріалів справи, не може бути належним доказом укладення договорів факторингу та переходу права вимоги за кредитними зобов`язаннями, оскільки цей витяг не передбачений жодним із договорів про відступлення права вимоги, та не досліджувався судами першої та апеляційної інстанцій. Сторони договорів факторингу не надали суду доказів здійснення платежів, що свідчили б про сплату факторами грошових коштів, передбачених вказаними договорами.
ОСОБА_2 не отримувала повідомлень щодо укладення 02 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» та 12 грудня 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Позика» договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором поруки, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 27 грудня 2006 року. 
З огляду на зазначене, суди дійшли неправильного висновку про виникнення у ТОВ «ФК «Позика» права вимоги за кредитним договором та договором поруки, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 27 грудня 2006 року, та, відповідно, виникнення підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні. Згідно зі статтею 517 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. 
Аргументи інших учасників справи
У вересні 2019 року ТОВ «ФК «Позика» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якій просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Зазначило, що висновки судів про наявність правових підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні є законними і обґрунтованими. 
Доводи касаційної скарги про ненадання доказів сплати грошових коштів за договорами факторингу, а, відтак, й не переходу права вимоги у зв`язку з ненабранням чинності цих договорів, є необґрунтованими, оскільки жоден зі сторін договорів факторингу не заявляли про їх неукладення (розірвання, недійсність) через невиконання умов договору іншою стороною. 
Необгрунтованими також є вимоги касаційної скарги про ненадання заявником реєстру боржників, що унеможливлює встановлення переходу прав вимоги саме до боржників. ТОВ «ФК «Позика» надано суду належним чином засвідчений витяг з реєстру боржників, зі змісту якого вбачається перехід прав вимоги за кредитним договором та договором поруки саме до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не були позбавлені процесуальної можливості заявити клопотання про витребування доказів, які, на думку заявника ОСОБА_2 , мають істотне значення. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді 
першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 28 травня 2013 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , солідарно, на користь ПАТ «УкрСиббанк» кредитної заборгованості у розмірі 327 419,32 грн та 3 219,00 грн судового збору. 
07 квітня 2014 року Святошинський районний суд м. Києва видав два виконавчі листи на підставі вказаного рішення суду, яке набрало законної сили.
02 грудня 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Фінактив» уклали договір факторингу № 50/1, згідно з яким до останнього перейшло право грошової вимоги за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № 11105491000, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та договором поруки від 27 грудня 2006 року № 83286, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 
12 грудня 2016 року ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика» уклали договір факторингу № 50/1-1, згідно з яким до ТОВ «ФК «Позика» перейшло право грошової вимоги за вказаними вище кредитним договором та договором поруки, укладеними між ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 27 грудня 2006 року.
Суди встановили, що вказані договори факторингу є чинними й у встановленому законом порядку не розірвані, недійсними не визнані. Додані до договору факторингу від 12 грудня 2016 року документи, зокрема, акт приймання-передачі та витяг з реєстру боржників, свідчать про відступлення і передання права вимоги до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 129 Конституції Українита статтею 2 ЦПК України однією з основних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення.
За змістом статті 129-1Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»(у редакції на час виникнення спірних правовідносин), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.
Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження»у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
Під процесуальним правонаступництвом у виконавчому провадженні необхідно розуміти заміну однієї зі сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередників до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні.
Підставами правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК Україникредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Доказами правонаступництва, залежно від підстав виникнення, можуть бути: свідоцтво про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України), передавальний акт комісії з припинення юридичної особи (статті 104, 106 ЦК України), правочин щодо заміни кредитора або боржника у зобов`язанні (статті 512, 513, 520, 521 ЦК України).
Згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржник). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Суди встановили, що за договором факторингу від 12 грудня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінактив» та ТОВ «ФК «Позика», до ТОВ «ФК «Позика» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором від 27 грудня 2006 року № 11105491000, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , та договором поруки від 27 грудня 2006 року № 83286, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 . 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги про ненадання доказів сплати грошових коштів за договорами факторингу, не перехід права вимоги у зв`язку з ненабранням чинності цих договорів, ненадання реєстру боржників та неможливість встановити перехід прав вимоги саме до боржників, суд апеляційної інстанції  встановив, що правовідносини за указаними договорами факторингу виникли між клієнтом і фактором, жодна сторона цих договорів не заявила про їх не укладення (розірвання, недійсність) у зв`язку з невиконанням умов договору іншою стороною. заявник надав належним чином завірений витяг з реєстру боржників, в якому указано прізвище, ім`я? по батькові боржника, номер кредитного договору, ідентифікаційний код боржника, суми заборгованості, а також прізвище, ім`я, по батькові поручителя, тому суд дійшов висновку про передачу прав вимоги саме до боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
З урахуванням встановлених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що ПАТ «УкрСиббанк» вибуло із матеріального правовідношення, на підставі якого у нього виникло право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором та договором поруки від 27 грудня 2006 року. 
Суди дійшли обгрунтованих висновків, що ТОВ «ФК «Позика» є правонаступником ТОВ «ФК «Фінактив», а останнє є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та може бути стороною виконавчого провадження з виконання виконавчих листів, виданих Святошинським районним судом м. Києва 07 квітня 2014 року у цивільній справі № 2608/18185/12.
Отже, наведені в касаційній скарзі аргументи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди із судовими рішеннями, власного тлумачення норм права, переоцінки доказів у справі, є аналогічними доводам апеляційної скарги та обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції. 
Встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
С. О. Погрібний 
В. В. Яремко