ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3886/20 Справа № 213/3137/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:
головуючого – судді: Барильської А.П.
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П. 
сторони
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат», 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року, яке ухвалене суддею Алексєєвим О.В. та повне судове рішення складено 17 січня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ :
В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ІнГЗК») і просив стягнути з ПрАТ «ІнГЗК» 190 000 гривень моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, працюючи у відповідача в шкідливих умовах праці отримав професійне захворювання, у зв`язку із чим, висновком МСЕК від 29 листопада 2018 року позивачу первинно встановлено 30 % втрати професійної працездатності, з яких 25% - по Хозл та 5% - по туговухості. 
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача моральну шкоду, завдану в зв`язку з ушкодженням здоров`я, у розмірі 55 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. 
Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь держави судові витрати у розмірі 550 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду в частині розміру стягнутої судом моральної шкоди, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач втратив роботу, можливість працювати та забезпечувати свою сім`ю, оскільки окрім роботи, яку виконував позивач на підприємстві відповідача, іншу роботу він не може виконувати так як не має освіти і навичок. Порушено звичайний уклад життя позивача, оскільки останній повинен часто звертатися в лікувальні заклади, знаходитись на стаціонарному лікуванні в клініці Українського науково-дослідного інституту промислової медицини. 
Зазначає про те, що судом не в повній мірі враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває головні болі, головокружіння, запаморочення, біль в ділянці серця, під час звичайного фізичного навантаження з`являється задишка, яка переростає в кашель. При ходьбі з`являється біль в колінах, загальна втома, слабкість, відчуття недостачі повітря та пітливість. 
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ІнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Також відповідач зазначає про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач з 2002 року мав проблеми зі здоров`ям, однак продовжував працювати на роботах пов`язаних з шкідливими та важкими умовами праці, чим погіршував свій стан здоров`я.
Апелянт звертає увагу на те, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються Фондом соціального страхування від нещасних випадків.
На думку представника відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Відзиви на апеляційні скарги не подані. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідача ПрАТ «ІнГЗК» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 03 вересня 1992 року по 01 вересня 1993 року працював на посаді майстра виробничого відділу поточних та капітальних ремонтів гірничого дробильно - збагачувального обладнання; з 01 вересня 1993 року по 01 липня 1996 року – старшим майстром поточних та капітальних ремонтів гірничого дробильно - збагачувального обладнання; з 01 липня 1996 року по 29 травня 2001 року – заступником головного механіка комбінату; з 29 травня 2001 року по 04 січня 2002 року – головним механіком комбінату; з 04 січня 2002 року по 12 березня 2002 року – начальником бюро ремонтів відділку головного механіка; з 12 березня 2002 року по 20 жовтня 2004 року – заступником начальника цеху по виробництву; з 20 жовтня 2004 року по 30 грудня 2008 року – головним інженером в цеху поточних капітальних ремонтів гірничого дробильно - збагачувального обладнання; з 30 грудня 2008 року по 01 липня 2009 року – начальником цеху поточних капітальних ремонтів гірничого дробильно - збагачувального обладнання; з 01 липня 209 року по 30 листопада 2009 року - головним інженером цеху поточних капітальних ремонтів гірничого дробильно - збагачувального обладнання на ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК». 30 листопада 2009 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням у зв`язку з переводом до ТзОВ «Промисловий». З 27 вересня 2013 року по 04 липня 2017 року позивач працював на посаді механіка дільниці дробильної фабрики на ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК» (а.с. 23-32).
Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 05 жовтня 2018 року, професійне захворювання у позивача виникло за обставин праці на підприємстві відповідача, де він виконував роботу в умовах виробничого пилу переважно фібро генної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію та шуму, показники котрих перевищували нормативні значення (а.с. 8).
Відповідно до п. 17 Акту, причиною виникнення у позивача професійного захворювання є пил переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію концентрацією, шуму, які перевищували норми ГДК (а.с. 8).
Висновком МСЕК від 29 листопада 2018 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, з яких 25% - по Хозл та 5% - по туговухості (а.с.11 ). 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.
Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.         
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. 
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги ПрАТ «ІнГЗК» про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач з 2002 року мав проблеми зі здоров`ям, однак продовжував працювати на роботах, пов`язаних з шкідливими та важкими умовами праці, чим погіршував свій стан здоров`я, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не знімають з відповідача обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці, відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ІнГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».
Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини – головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги відповідача, що позивач є застрахованою особою і відповідно до ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» може скористатися своїм правом, передбаченим цим Законом, та отримувати страхові виплати, які здійснюються Фондом соціального страхування від нещасних випадків, оскільки зазначені обставини не знімають обов`язок з відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутим з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності у розмірі 30%, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, період роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг позивача та представника ПрАТ «ІнГЗК» щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки як встановлено судом першої інстанції, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває головні болі, головокружіння, запаморочення, біль в ділянці серця, під час звичайного фізичного навантаження з`являється задишка, яка переростає в кашель. При ходьбі з`являється біль в колінах, загальна втома, слабкість, відчуття недостачі повітря та пітливість. Крім того, внаслідок отриманого професійного захворювання позивач втратив роботу, можливість працювати та забезпечувати свою сім`ю, оскільки окрім роботи, яку виконував позивач на підприємстві відповідача, іншу роботу не може виконувати так як не має освіти і навичок. Порушено звичайний уклад життя позивача, оскільки останній повинен часто звертатися в лікувальні заклади, знаходитись на стаціонарному лікуванні в клініці Українського науково-дослідного інституту промислової медицини. 
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємствах відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ІнГЗК» у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 55 000 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо – збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду  м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 23 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: