П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  120/2464/19-а 
Головуючий у 1-й інстанції: Богоніс М.Б. 
          Суддя-доповідач:  Смілянець Е. С. 

15 квітня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Охрімчук І.Г.  Капустинського М.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу   ОСОБА_1  на  рішення   Вінницького окружного адміністративного суду  від  11 жовтня 2019 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про  скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), 
В С Т А Н О В И В :
в липні 2019 у позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Вінницький окружний адміністративний суд з позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач), про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.12.2018 № Ф-9283-17-У по сплаті єдиного внеску у розмірі 13 502,97 грн.
Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 11.10.2019 в задоволенні позову відмовив. Судове рішення мотивоване тим, що відображаючи в оскаржуваній вимозі всю суму заборгованості позивача в розмірі 13502,97 грн, відповідач діяв правомірно та з дотриманням вимог чинного законодавства, доводи, наведені позивачем у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що він із 2014 року фактично не займався підприємницькою діяльністю та згідно довідки №145 від 26.07.2019 працює на посаді менеджера з постачання сировини та напівфабрикатів ТОВ «Барлінек - Інвест». Вважає, що обов`язок із сплати єдиного внеску виконував його роботодавець як податковий агент, сплачуючи єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Як стверджує позивач, він не отримав саму вимогу про сплату боргу, а дізнався про її існування із постанови про стягнення на заробітну плату, яка надійшла на ТОВ «Барлінек - Інвест».
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що згідно реєстраційних даних рішення про припинення підприємницької діяльності позивачем було прийнято 29.07.2019 року. ФОП ОСОБА_1 з моменту реєстрації перебував на загальній системі оподаткування та згідно даних ІКП 71040000 до ФОП ОСОБА_1 нараховано єдиний соціальний внесок: 8448 грн. - 2017 рік, термін сплати 09.02.2018р., за 1 квартал 2018 р. - 2457,18 грн., термін сплати 19.04.2018 р., за 2 квартал 2018 р. - 2457,18 грн., термін сплати 19.07.2018 р., за 3 квартал 2018 р. - 2457,18 грн., термін сплати 19.10.2018 р., 4 квартал - 2457,18 грн., термін сплати 21.01.2019 р., за 1 квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати 19.04.2019 року, за 2 квартал 2019 року - 2754,18 грн., термін сплати 19.07.2019 року. Таким чином станом на 20.08.2019 року борг по ІКП 71040000 становить 21468,51 грн.
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою - підприємцем 13.08.2010, а з 19.07.2019 позивачем припинено підприємницьку діяльність за власним рішенням, на що вказують дані із інформаційної картки платника податку.
Відповідно до інформації інтегрованої картки платника податків (внесків) за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування) станом на 31.07.2019 за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 13502,97 грн.
На підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9283-17-У від 17.12.2018 про сплату боргу в сумі 13502,97 грн.
Вказана вимога була надіслана на податкову адресу позивача ( АДРЕСА_1 ). Відповідне поштове відправлення не вручене у зв`язку із закінченням терміну зберігання.
06.06.2019 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 59286796 з виконання вимоги № Ф-9283-17-У від 17.12.2018 та прийнята постанова про стягнення виконавчого збору № 59286796 з виконання вимоги № Ф-9283-17-У від 17.12.2018.
19.06.2019 державним виконавцем прийнята постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника № 59286796 з виконання вимоги № Ф-9283-17-У від 17.12.2018 (а.с.49).
21.07.2019 позивач звернувся із заявою до Замостянського відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 59286796.
22.07.2019 ОСОБА_1 ознайомився із матеріалами виконавчого провадження № 59286796 та дізнався про оскаржувану вимогу.
Не погодившись із вимогою про сплату боргу, позивач оскаржив її в судовому порядку.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон від 08.07.2010 № 2464-VI).
Приписами пункту 2 частини 1 статті 1 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI зазначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Як вже було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 13.08.2010 по 19.07.2019 перебував на обліку в Головному управлінні ДФС у Вінницькій області, як фізична особа-підприємець, а отже на нього покладався обов`язок сплачувати єдиний внесок.
Таким чином, станом на момент прийняття оскаржуваної вимоги від 17.12.2018 № Ф-9283-17-У позивач мав статус фізичної особи-підприємця.
Згідно пункту 1 частини 2 статті 6 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до абз.1 п.3 та п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час порядок адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
При цьому необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Таким чином, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, в постанові від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
З матеріалів справи встановлено, що з 2014 року по день прийняття вимоги про сплату боргу від 17.12.2018 № Ф-9283-17-У позивач працював в ТОВ «Барлінек - Інвест» та згідно довідки №145 від 26.07.2019 працює на посаді менеджера з постачання сировини та напівфабрикатів ТОВ «Барлінек - Інвест» (а.с. 21, 55, 56). При цьому роботодавець нарахував ЄСВ на заробітну плату в період з  січня 2018 року по червень 2019 року.
Слід також зазначити, що відомості про дохід позивача як фізичної особи-підприємця за 2017-2019 роки в матеріалах справи відсутні. 
Однак, судом першої інстанції не взято до уваги  доводи позивача про виконання обов`язку із сплати єдиного внеску його роботодавцем - ТОВ «Барлінек - Інвест» де працює останній і як наслідок відсутність у нього обов`язку сплати цього платежу, як фізичної особи-підприємця.
З урахуванням обставин справи відповідачем не доведено, що в 2017-2019 роках позивач отримував дохід в якості фізичної особи-підприємця, водночас, матеріалами підтверджується той факт, що платником єдиного внеску на користь ОСОБА_1 є його роботодавець ТОВ «Барлінек - Інвест».
Отже, позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем, що свідчить про обґрунтованість та законність позовних вимог, а відтак, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
З огляду на предмет спору у даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особа, яка провадить підприємницьку діяльність зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
У зв`язку з цим до спірних правовідносин підлягає застосуванню правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 та від 04 грудня 2019 року в справі №440/2149/19.
Таким чином, відповідач протиправно сформував та направив позивачу вимогу від 17.12.2018 № Ф-9283-17-У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 13 502,97 грн.
У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови  про задоволення позовних вимог.
Згідно з вимогами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. та за подання апеляційної скарги  в сумі 1152,60 грн., отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1921 грн. підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Вінницькій області.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  повністю.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області  від 17.12.2018 № Ф-9283-17-У по сплаті ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 13 502 грн. 97 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, код ЄДРПОУ 39402165) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в сумі 1921 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Охрімчук І.Г.    Капустинський М.М.