Номер провадження: 22-ц/813/4603/20 
Номер справи місцевого суду: 522/4632/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Черевко П. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черевка П.М.,
суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних,
встановив:
20.03.2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 19731,04 грн. та три відсотки річних у розмірі 6171 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 06.12.2017 року рішенням апеляційного суду Одеської області стягнуто з відповідача на її користь 1/2 вартості автомобіля Форд «Фокус», 2004 року випуску, яка складає 49500, а всього 164650 грн. Рішення суду не виконано, отже, мало місце невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення про поділ спільного майна подружжя.
13.05.2019 року відповідач надав відзив на позовну заяву. Позовні вимоги не визнав та просив у задоволені позову відмовити. ОСОБА_1 заперечення мотивував тим, що вказаний позивачем автомобіль Форд «Фокус» знаходиться у сина позивача ОСОБА_3 та у Комінтернівському районному суді Одеської області перебуває на розгляді цивільна справа про зобов`язання ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 автомобіль Форд «Фокус». Оскільки на час розгляду справи відповідач отримує тільки заробітну плату, іншого майна не має, то відсутня його вина у тому, що з грудня 2018 року позивач не отримала повного відшкодування суми за рішенням суду. 
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10.09.2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних – задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  інфляційні втрати у розмірі 19731,04 грн. та три відсотки річних у розмірі 6171 грн. 

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10.09.2019 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1  зазначив, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, тому вважає, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги відповідача, просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10.09.2019 року залишити без змін. 
У відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 31.08.2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/4205/14 у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя було відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31.08.2017 року скасовано, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 1/2 вартості спільного майна, 1/2 вартості автомобіля Тойота «Камрі», яка складала 115500 грн. та 1/2 вартості автомобіля Форд «Фокус», яка складала 49500 грн., а всього 164650 грн.
Постановою Верховного Суду від 26.12.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року залишено без змін.
14.02.2019 року позивач отримала виконавчий лист від 06.12.2017 року на виконання рішення апеляційного суду Одеської області.
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, з яким погодився суд, розмір суми боргу за період з 06.12.2017 року по 07.03.2019 року складає за інфляційними втратами 19731,04 грн. та 3% річних за вказаний період 6171 грн.
26.03.2019 року головний державний виконавець Калашніков Р.В. постановою звернув стягнення на дохід ОСОБА_1 у розмірі 20%, який він отримує у Херсонському Державному університеті.
За період з 02 квітня 2019 року по 30 квітня 2019 року, як вбачається з довідки від 06 травня 2019 року Херсонського державного університету, за виконавчим листом № 58503814 з ОСОБА_1 стягнуто 2569 грн. 83 копійки.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступного.
Положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника
Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року у сумі 164650 грн.
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, з виплати 1/2 вартості спільного майна, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України.
З даними висновками погоджується колегія судів апеляційного суду.
Аналогічні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) у схожих правовідносинах та у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. 
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Також суд зазначає, що суд першої інстанції у рішенні суду повно відобразив обставини, які мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні першої та апеляційної інстанціях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення немає.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в зв`язку з чим, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 вересня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 17 березня 2020 року.

Головуючий:                                                        П.М. Черевко

Судді:                                                                А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький