ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" березня 2020 р.           Справа№ 910/16267/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Іоннікової І.А.
суддів:            Тарасенко К.В. 
          Разіної Т.І. 
 
без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет"
на рішення господарського суду міста Києва
від 09.01.2020 (повний текст рішення складено 09.01.2020)
у справі №910/16267/19 (суддя Павленко Є.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Максігран"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет"
про стягнення 125055,08 грн,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Максігран" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" про стягнення 125 055,08 грн, з яких: 98  844,32 грн основного боргу, 10  516,93 грн пені, 9  844,43 грн штрафу, 4  761,43 грн п`ятнадцяти процентів річних та 1  087,97 грн інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №10/04-1 від 10.04.2019 щодо здійснення розрахунку за поставлену продукцію у строк, визначений договором.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції
Рішенням господарського суду міста Києва від 09.01.2020 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Максігран" 98  844,33 грн основного боргу, 10  516,93 грн пені, 9  844,43 штрафу, 4  761,43 грн п`ятнадцяти процентів річних, 1  087,97 грн інфляційних втрат, а також 1  921,00 грн судового збору.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Люнет" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 09.01.2020 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову в частині стягнення штрафу в сумі 9844,43 грн відмовити повністю.
Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів
В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі, відповідач не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції в частині стягнення штрафу в розмірі 9844,43 грн, оскільки на думку відповідача, одночасне стягнення штрафу та пені з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, суперечить статті 61 Конституції України.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів
Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач посилається на те, що між ним та відповідачем укладено договір поставки, яким передбачено порядок та строк нарахування штрафних санкцій за порушення умов договору. Тому на думку позивача, питання щодо нарахування та стягнення неустойки, зокрема, пені та штрафу були погоджені сторонами під час підписання даного договору без зауважень.
Також позивач наголошує, що за порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що насамперед узгоджується зі свободою договору.
Крім цього, позивач стверджує, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, так як згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, також в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Процедура апеляційного провадження у Північному апеляційному господарському суді
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.02.2020 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів Тарасенко К.В., Разіної Т.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" на рішення господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі №910/16267/19. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.
Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Фактичні обставини справи
10.04.2019 між позивачем (за договором - постачальник) та відповідачем (за договором - покупець) укладений договір поставки № 10/04-1 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю в порядку та на умовах, визначених цим договором щебінь, пісок, асфальт (далі за текстом - продукція), а покупець зобов`язується прийняти продукцію та оплатити її на умовах цього договору. 
За правилами пункту 1.3 договору постачальник передає у власність покупцю продукцію в наступному асортименті: щебінь фракції 5-20, щебінь фракції 10-20, щебінь фракції 20-40, щебінь фракції 40-70, щебінь фракції 2-5, щебенево-піщана суміш фракції 0,05-70, щебенево-піщана суміш фракції 0,05-40, щебінь фракції 0-40, щебінь фракції 0-70, відсів, пісок з відсівів дроблення фракції 0-5, пісок річковий, асфальтобетонна продукція тощо.
Згідно пункту 2.1 вказаного договору продукція постачається за узгодженими сторонами договірними цінами. Ціни на продукцію зазначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до пункту 2.2 даної угоди ціна продукції включає вартість її навантаження та доставки до пункту призначення. У випадку поставки продукції на умовах самовивозу ціна продукції включає вартість її навантаження.
В силу вимог пункту 2.5 договору розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника 100 % попередньої оплати вартості продукції (у тому числі її навантаження та доставки). Сторони можуть передбачити інший порядок розрахунків, про що укладається і підписується сторонами додаткова угода до цього договору.
Пунктом 3.1 вказаного правочину встановлено, що поставка продукції здійснюється автомобільним або залізничним транспортом до відповідного пункту призначення або залізничної станції, що вказується покупцем у відповідній заявці. 
Заявка може бути подана покупцем як в усній, так і в письмовій формі за допомогою телефону, факсу, електронної пошти, пошти або інших засобів комунікації. Заявка повинна містити інформацію про найменування продукції, її асортимент та кількість, вид поставки та пункт призначення, контактний номер телефону відповідальної особи за приймання продукції тощо (пункт 3.3 договору).
Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом дванадцяти місяців, а в частині грошових зобов`язань - до їх повного виконання сторонами (пункт 6.1 договору).
Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов вищезазначеного правочину, позивач згідно видаткових накладних від 10.04.2019 № 1308, від 11.04.2019 № 1350, від 12.04.2019 № 1377, від 16.04.2019 № 1473, від 24.04.2019 № 1712, від 01.05.2019 № 1873, від 06.05.2019 № 1939, від 07.05.2019 № 1968, від 08.05.2019 № 2000, від 09.05.2019 № 2017, від 24.05.2019 № 2416, від 25.05.2019 № 2658, від 06.06.2019 № 2781, від 24.06.2019 № 3251, від 25.06.2019 № 3305, від 26.06.2019 № 3352, від 02.07.2019 № 3466, від 03.07.2019 № 3497, від 04.07.2019 № 3554, від 16.07.2019 № 3864 та від 17.07.2019 № 3913 поставив відповідачу товар на загальну суму 1 335 603,36 грн (у т.ч. ПДВ).
Факт поставки вказаного товару підтверджується наявними у матеріалах даної справи копіями вищенаведених видаткових накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками цих суб`єктів господарювання. Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за договором також свідчить відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником умов даної угоди.
Проте всупереч положенням вищенаведеного правочину відповідач взятий на себе обов`язок по оплаті вартості поставленої йому продукції, виконав лише частково, сплативши позивачу 1 236 759,04 грн. У зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 98 844,32 грн.
За умовами пункту 5.7 укладеного між сторонами договору поставки покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, зокрема, 15 процентів річних від простроченої суми. У відповідності до статті 625 ЦК України розмір процентів річних встановлений сторонами у договорі.
На підставі пункту 5.7 договору позивач нарахував відповідачу п`ятнадцять процентів річних у розмірі 4 761,43 грн., з яких:
- 1 035,77 грн - п`ятнадцять процентів річних, нараховані на суму залишку основного боргу за видатковою накладною від 16.07.2019 № 3864 у розмірі 21 621,60 грн за період з 17.07.2019 по 11.11.2019;
- 3 725,66 грн - п`ятнадцять процентів річних, нараховані на суму основного боргу за видатковою накладною від 17.07.2019 № 3913 у розмірі 77 485,20 грн за період з 18.07.2019 по 11.11.2019.
Разом з цим, у зв`язку з неналежним чином виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку щодо своєчасної оплати поставленої йому продукції, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у розмірі 1 087,97 грн на вищевказані суми основного боргу та протягом вищевказаних періодів.
Пунктом 5.6 договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим договором покупцю нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 10 516,93 грн, з яких:
-2 288,64 грн - пеня, нарахована на суму залишку основного боргу за видатковою накладною від 16.07.2019 № 3864 у розмірі 21 621,60 грн за період з 17.07.2019 по 11.11.2019;
- 8 228,29 грн - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 17.07.2019 № 3913 у розмірі 77 485,20 грн. за період з 18.07.2019 по 11.11.2019.
Крім цього, у пункті 5.6 договору сторони також погодили, що у разі прострочення покупцем оплати понад 30 (тридцять) календарних днів, останній додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленої позивачем продукції, останній просив суд першої інстанції стягнути з відповідача штраф у загальному розмірі 9 844,43 грн.
Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки №10/04-1 від 10.04.2019, у зв`язку з чим позивач просив місцевий господарський суд, стягнути з відповідача на свою користь 125 055,08 грн, з яких: 98  844,32 грн основного боргу, 10  516,93 грн пені, 9  844,43 грн штрафу, 4  761,43 грн п`ятнадцяти процентів річних та 1  087,97 грн інфляційних втрат.
Рішенням господарського суду міста Києва від 09.01.2020 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Максігран" 98  844,33 грн основного боргу, 10  516,93 грн пені, 9  844,43 штрафу, 4  761,43 грн п`ятнадцяти процентів річних, 1  087,97 грн інфляційних втрат, а також 1  921,00 грн судового збору.
Як вбачається із апеляційної скарги, рішення господарського суду міста Києва від 09.01.2020 відповідачем оскаржується в частині стягнення штрафу в розмірі 9844,43 грн.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, предметом розгляду в апеляційній інстанції є законність стягнення розрахованого позивачем та стягнутого судом першої інстанції розміру штрафу.
Позиція Північного апеляційного господарського суду
Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному дослідженні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв`язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.
Частинами другої, третьої статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
В силу приписів частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно частини другої статті 9 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.
Таким чином, до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (неустойка, штраф, пеня) слід застосовувати положення Глави 26 Господарського кодексу України.
За правилами статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частина перша статті 173 Господарського кодексу України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Тобто, в розумінні статей 173 та 230 Господарського кодексу України пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).
У відповідності до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що пункт 5.6 договору, яким покладається відповідальність на відповідача у вигляді сплати штрафу за прострочення поставки продукції не оспорюється останнім, в зв`язку з чим в силу вимог статті 204 Цивільного кодексу України презюмується правомірність вказаного правочину.
Крім цього, колегія суддів вважає помилковими посилання відповідача на статтю 61 Конституції України в обґрунтування недопустимості застосування до боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме правопорушення, з огляду на наступне.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За таких обставин колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції стосовно того, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Такої ж правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у викладених постановах від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі № 911/1351/17, від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18.
Як вірно встановлено судом першої інстанції заявлений позивачем до стягнення розмір штрафу є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, тому позовна вимога про стягнення з відповідача вказаного штрафу в розмірі 9 844,43 грн. підлягає задоволенню.
Таким чином, доводи відповідача спростовуються матеріалами справи, умовами договору та обставинами встановленими судом першої інстанції щодо стягнення штрафу в заявленому позивачем розмірі.
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відтак, з огляду на вищенаведені законодавчі приписи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було у встановленому законом порядку доведено належними, достатніми і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти вимог позивача.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржник не надав суду апеляційної інстанції.
У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції надав вичерпну відповідь на всі істотні питання у процесуальному сенсі, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Висновки за результатами апеляційної скарги
За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у даній справі в частині стягнення розміру штрафу прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.
Судові витрати
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Люнет" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 09.01.2020 у справі №910/16267/19 - без змін.
Матеріали справи № 910/16267/19 повернути до господарського суду  міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            І.А. Іоннікова 

Судді                                                                                К.В. Тарасенко

                                                                                Т.І. Разіна