Ухвала
Іменем України
 
13 квітня 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-1741 ск 20
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого –   ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 5 листопада 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12019220510000339,  
встановила:
вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 5 листопада 2019 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у
м. Харків, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2014 року за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 317 із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого; 6 листопада 2014 року Апеляційним судом Харківської області виключено з вироку посилання на застосування ч. 4 ст. 70 КК України та рішення про конфіскацію майна; 24 січня 2018 року звільнено умовно-достроково на не відбутий строк 8 місяців 11 днів,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. 
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту затримання – з 7 лютого 2019 року. 
Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою ухвалено залишити без змін до вступу вироку в законну силу.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7000 грн. 
Вирішені питання про речові докази та процесуальні витрати у провадженні.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року вирок залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 7 лютого 2019 року, приблизно о 4 годині, розбив вікно та проник у приміщення магазину «Продукти» по АДРЕСА_2 , звідки таємно, умисно, повторно, з корисливих мотивів, намагався викрасти грошові кошти у сумі 167,20 грн., продукти харчування та інше майно, які належали ОСОБА_6 , чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 13677,13 грн.
Однак, ОСОБА_5 не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками патрульної поліції. 
У касаційній скарзі захисник ставить питання про зміну постановлених судових рішень та призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Вважає, що судами не враховано тяжкість вчиненого правопорушення та наслідки скоєного. Вказує, що засуджений щиро розкаявся, визнав вину та повернув всі продукти  потерпілій. Зазначає, що судом не враховано, що підзахисний має постійне місце проживання, сім`ю, матір пенсійного віку, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра. Стверджує, що поза увагою суду залишився і незадовільний стан здоров`я винного, який хворіє гепатитом та потребує лікування. Призначене покарання вважає невиправдано суворим. Повідомляє, що з урахуванням всіх обставин справи, даних про особу ОСОБА_5 , його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_5 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України захисником у касаційному порядку не оспорюються.
Що стосується призначеного покарання, яке, на думку захисника, є суворим, то суд дійшов наступного висновку.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_5 судом дотримані.
Суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, має постійне місце реєстрації та проживання. Судом взято до уваги і стан здоров`я засудженого. А також враховано задовільну характеристику засудженого, яка надана громадським об`єднанням, яке займається реабілітацією осіб, звільнених з місць позбавлення волі.
Обґрунтовано визнано судом та взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання – щире каяття,та не встановлено таких, що його обтяжують.
Також судом взято до уваги, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за аналогічні умисні корисливі злочини, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став. 
З урахуванням всіх обставин справи, даних про особу винного, в тому числі й тих, на які посилається захисник у скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства. Суд призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією статті обвинувачення. У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, зазначено, що за таких обставин буде досягнута мета покарання. 
Таким чином, рішення про призначення ОСОБА_5  покарання у виді позбавлення волі належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. 
У даному конкретному випадку призначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою ОСОБА_5 . Підстав для його пом`якшення та застосування ст. 75 КК України суд не вбачає.
Доводи про суворість призначеного покарання, які аналогічні доводам касації  захисника, належно перевірені і апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Інших доводів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень у касаційній скарзі захисника не наведено.
Колегія суддів погоджується з судовими рішеннями, а тому не вбачає підстав для прийняття рішення про пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК України, як про це йдеться у касаційній скарзі.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 5 листопада 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 січня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                 ОСОБА_3