П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  806/758/15 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Попова О.Г.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
10 квітня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційні скаргі Міністерства внутрішніх справ України та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року  (повний текст якого складено 08.11.2019 року у м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, Ліквідаційної комісії Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області про визнання дій протиправними, визнання нечинними і скасування наказів, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :
В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати наказ  МВС України від 16.01.2015 року №48 о/с "По особовому складу" в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу; 
- визнати протиправним та скасувати наказ Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 26.01.2015 року №17 о/с "По особовому складу" в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановкою на військовий облік) відповідно до вимог пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VII та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу; 
- поновити капітана міліції ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області з 26 січня 2015 року;
- стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області  на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 26.01.2015 року по 08 листопада 2019 року у розмірі 214 846 грн 06 грн (двісті чотирнадцять  тисяч вісімсот сорок шість  гривень шість копійок)  із попереднім вирахуванням та утриманням усіх необхідних податків, зборів і обов`язкових платежів.
Мотивуючи заявлені вимоги, позивач зазначив про протиправність власного звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, як такого, що проведено з грубим порушенням норм чинного законодавства. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року позов задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Міністерство внутрішніх справ України та Ліквідаційна комісія УМВС України в Житомирській області звернулись до суду з апеляційними скаргами. 
В обгрунтування вимог про скасування рішення суду першої інстанції відповідачі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначили, що звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі матеріалів, що були надані ДДАІ МВС України та УДАІ УМВС України в Житомирській області за наслідками виконання вказівки МВС про проведення перевірки законності дій працівників Державної автомобільної інспекції МВС України під час складання адміністративних матеріалів у період з 25.11.2013 року по 21.02.2014 року відносно учасників громадського об`єднання (руху) "Автомайдан". Звільнення позивача з органів внутрішніх справ мало місце в результаті встановлення факту вчинення останнім дій, що дискредитують звання працівника міліції.
Позивач правом подання письмових заперечень на апеляційні скарги відповідачів не скористався.
При цьому, як встановлено судом в процесі підготовки даної справи до розгляду, позивачу судова кореспонденція направлялась на поштову адресу, вказану у позовній заяві як місце проживання чи перебування. Однак, до суду повертались невручені конверти зі вмістом поштового відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку: "за закінченням терміну зберігання".
Відповідно до ст. 126 КАС України, у випадку відсутності у адресата офіційної електронної адреси повістка вручається під розписку. Повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.
За змістом ч. 11 ст. 126 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
За таких обставин, судова колегія у відповідності до положень ст. 126 КАС України вважає, що позивач належним чином повідомлений про факт відкриття апеляційного провадження у даній справі та призначення її до розгляду.
З огляду на відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 09.01.2014 року було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення громадянином ОСОБА_2 , передбачене ст.122-2 КУпАП. Підставою для складання вказаного протоколу слугував рапорт старшого інспектора ДПС взводу №3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області від 30.12.2013 року про те, що 29.12.2013 року о 12 годині 33 хвилини, керуючи автомобілем "Мерседес" д.н.з. НОМЕР_1 , на 20 км автодороги Київ-Чоп в районі Нові Петрівці Київської області, не зупинився на вимогу працівника міліції подану жезлом та свистком, чим порушив вимоги п.24 ПДР України та скоїв правопорушення передбачене ст.122-2 КУпАП.
Постановою Богунського районного суду Житомирської області від 28.02.2014 року, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-2 КУпАП .
Наказом МВС України від 15.01.2015 року №48 о/с "По особовому складу" капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування м.Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області, звільнено зі служби в органах внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України "Про очищення влади від 16.09.2014 року та згідно з пунктом 62 "а", 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.(а.с.17)
В подальшому, зазначений наказ був оголошений (доведений до відома) наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області від 26.01.2015 року №17 о/с "По особовому складу", тобто позивач вважається звільнений зі служби в органах внутрішніх справ з 26.01.2015 року (а.с.18-19).
Не погоджуючись з вказаним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що в порушення частини другої статті 77 КАС України відповідачами не доведено правомірність звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та надаючи оцінку доводам апеляційної скарги в призмі положень ст. 308 КАС України, зазначає наступне.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені у Законі України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII, який набрав чинності з 16 жовтня 2014 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон України № 1682-VII).
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України № 1682-VII очищення влади (люстрація), - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України № 1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) наведено у статті 2 Закону України № 1682-VII.
Частиною 3 статті 1 Закону України № 1682-VII встановлено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 3 Закону України № 1682-VII заборона, передбачена частиною 3 статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України від 29 січня 2014 року №737-VII "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань", Закону України від 21 лютого 2014 року № 743-VII "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України".
Статтею 4 Закону України від 21 лютого 2014 року № 743-VII "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" (далі Закон України № 743-VII) передбачено звільнення від адміністративної відповідальності осіб, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, за вчинення в період з 21 листопада 2013 року по день набрання чинності цим Законом включно будь-яких адміністративних правопорушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення, за умови, що ці правопорушення пов`язані з масовими акціями протесту, у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України № 743-VII виконання цього Закону в частині звільнення від адміністративної відповідальності осіб, зазначених у статті 4 цього Закону, покладається на суди.
Аналогічні норми містили положення Закону України від 29 січня 2014 року № 737-VII «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» (далі - Закон України №737-VII).
Системний аналіз положень вказаних нормативних актів дає підстави суду дійти висновку, що передбачена Законом України № 1682-VII заборона щодо перебування на посаді працівника правоохоронного органу може бути застосована до осіб при сукупності таких обставин: така особа в період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року обіймала посаду (посади) працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно учасників масових акцій протесту; участь порушника в таких масових акціях протесту повинна бути встановлена та доведена; учасник масових акцій протесту повинен бути притягнутий, зокрема, до адміністративної відповідальності за дії, які вчинені ним під час таких акцій протесту та, в подальшому, повинен бути звільнений від такої відповідальності відповідно до положень Закону України № 743-VII та Закону України №737-VII; звільнення від адміністративної відповідальності має відбутись за заявою порушника згідно з рішенням суду в порядку, визначеному Законами України № 743-VII та № 737-VII.
Як встановлено з матеріалів справи, до УДАІ УМВС України в Житомирській області 04.01.2014 року з УДАІ ГУ МВС України в Київській області надійшли матеріали щодо скоєння 29.12.2013 року водіями конкретних транспортних засобів, які зареєстровані на території Житомирської області, порушення вимог Правил дорожнього руху. Вимагалося до 15.01.2014 року встановити осіб, які керували цими транспортними засобами, скласти відносно них протоколи про вчинення адміністративного правопорушення за порушення правил, норм і стандартів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та у подальшому направити ці матеріали до суду для розгляду та прийняття рішення згідно чинного законодавства.
У додаток до вказаних матеріалів був долучений «Алгоритм дій щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно осіб, які порушили ПДР», який 05.01.2014 року був направлений засобами електронного зв`язку з Департаменту ДАІ МВС України на адресу УДАІ УМВС України в Житомирській області. Вказаним документом був передбачений чіткий порядок дій працівників підрозділів державтоінспекції при отриманні матеріалів адміністративного провадження щодо складання відповідних протоколів та їх направлення до суду для притягнення винних осіб до відповідальності.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в ході розгляду матеріалів кримінального провадженні №42014110000000379, порушеного за фактом вчинення позивачем злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 ККУ стосовно внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, було встановлено, окрім іншого, що ОСОБА_1 діяв у відповідності до посадової інструкції від 22 січня 2014 року та наданого алгоритму дій, встановивши особу, якій належав вказаний транспортний засіб та вжив заходів для її виклику до відділення Державтоінспекції Житомирського МВ УМВС.
За результатами розгляду вказаних матеріалів позивач, на підставі рапортів працівників УДАІ ГУ МВС України в Київській області, 09.01.2014 року складено протокол про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, в якому визначені порушення вимог пункту 2.4  Правил дорожнього руху  України, за що передбачена відповідальність статтею 122-2 КупАП та спрямовано адміністративні матеріали до Богунського районного суду м.Житомира для розгляду по суті.
У даному випадку, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 не був притягнутий до адміністративної відповідальності за дії, які вказані у складеному позивачем протоколі про адміністративне правопорушення, а також не був звільнений від такої відповідальності відповідно до положень Закону України № 743-VII та Закону України №737-VII.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того факту, що ОСОБА_1 не підлягав звільненню із займаної посади в розумінні вимог Закону N1682-VII. Тобто, підстави для звільнення позивача, зазначені в оскаржуваних наказах, відсутні.
Крім цього відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України, а згідно з ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи (служби) є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників та порядок звільнення.
Правовими нормами Закону N1682-VII чітко визначений порядок і строки проведення очищення влади (люстрація) щодо заборони окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) в органах державної влади, тобто щодо звільнення таких осіб із зазначених підстав. Так, відповідно до вимог Прикінцевих та Перехідних положень Закону N1682-VII особи, до яких застосовуються очищення влади (люстрація), підлягають звільненню впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівником органу, до повноважень якого належить звільнення таких осіб.
Суд зауважує, що даний строк, що визначений в Прикінцевих та Перехідних положень Закону N1682-VII, є присікальним строком, тобто, строком, в який нездійснення права викликає припинення цього права.
Закон N1682-VII набрав чинності 16.10.2014 року, з дня, наступного за днем його опублікування (офіційне опублікування: Голос України, 2014, 10, 15.10.2014 N 198).
Так, відповідно до оскаржуваних наказів позивач звільнений із займаної посади та зі служби в органах внутрішніх справ з 26.01.2015 року, тобто в термін, що значно перевищує десятиденний термін з дня набрання чинності цим Законом N1682-VII.
Виходячи з аналізу вказаних норм, суд першої інстанції вірно вказав, що видання оскаржуваних наказів відповідачами в частині звільнення позивача мало місце після припинення права на таке звільнення позивача з підстав, передбачених Законом N1682-VII.
В той же час, суд зазначає, що підстави і порядок звільнення осіб зі служби в органах внутрішніх справ врегульовані правовими нормами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114 (надалі-Положення).
Як визначено п.70 Положення (в редакції на час прийняття оскаржуваних наказів) звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку у званні до полковника міліції включно, проводиться начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.
Як зазначено в оскаржуваному наказі Міністерства внутрішніх справ України №48 о/с від 16.01.2015 р., позивач, капітан міліції, звільнений із займаної посади та зі служби в органах внутрішніх справ безпосередньо Міністром внутрішніх справ.
Дослідивши обставини справи, суд першої інстанції вірно вказав, що звільнення позивача із займаної посади та зі служби в органах внутрішніх справ проведено без наявності підстав, передбачених чинним законодавством, та без дотримання встановленого порядку, а тому є незаконним, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними та скасування наказів Міністерства внутрішніх справ України №48 о/с від 16.01.2015 р. та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області №17о/с від 26.01.2015р. щодо звільнення позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує обставини та висновки встановлені вироком Житомирського районного суду Житомирської області, що набув чинності відповідно до ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 25.09.2017 року. Зокрема в межах кримінального провадженні №42014110000000379 був встановлений факт відсутності в діях ОСОБА_1 ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, щодо внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей .
Також судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності поновлення позивача на посаді інспектора відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Житомира, підпорядкованого УМВС України в Житомирській області з 26 січня 2015 року, з наступних підстав.
Права та повноваження працівників органів внутрішніх справ визначалися правовими нормами Закону України "Про міліцію", який втратив чинність ще з 07.11.2015 року згідно із Законом України від 2 липня 2015 року N 580-VIII.
Відповідно до постанови КМ України від 16 вересня 2015 р. N 730 Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області ліквідовано як юридичну особу публічного права.
Згідно наказу МВС України від 06.11.2015 року № 1388 всі посади та вся штатна чисельність працівників Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області скорочена в зв`язку з ліквідацією цього територіального підрозділу МВС України.
За приписами п.10 Розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону N 580-VIII працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.
Як зазначено в п.8 Розділу XI "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону N 580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.
Колегія суддів зазначає, що станом на час прийняття рішення як судом першої інстанції так і на даний час, державна реєстрація припинення Управління МВС України в Житомирській області та  Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області не відбулась. Таким чином установа Управління МВС України в Житомирській області, яка здійснювала прийом на роботу позивача та його звільнення, а також установа Управління Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, яка є безпосереднім місцем роботи позивача і яка здійснювала нарахування та виплату грошового утримання позивачу - на даний час, в силу вимог законодавства України, є  не  ліквідованими.  
Відповідно до наведеної вище Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (п.18) слідує, що При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.
У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного  прогулу  (ч.2 ст.235  КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. 
Ліквідація - це одна з форм припинення діяльності суб`єкта господарювання (юридичної особи). Нагадаємо: згідно зі ст. 104 ЦКУ і ст. 59 ГКУ, юридична особа припиняє своє існування шляхом ліквідації чи реорганізації.
Таким чином, при ліквідації діяльність припиняється без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобов`язань юридичної особи, що ліквідується, до інших осіб. Отже, при ліквідації юридичної особи її права та обов`язки припиняються.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 2 ст. 104 ЦК України ).
Статтею 111 ЦК України (ч.1) передбачено, що з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов`язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки, а відповідно до ч.14 зазначеної статті ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує подання державному реєстраторові документів, передбачених законом для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в установлений законом строк.
Отже, виходячи з аналізу зазначених положень законодавства, судова колегія прийшла до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо наявності підстав для поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення.  
Відповідно до положень ст. 235 КЗпП України слідує, що у разі звільнення без законної підстави, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Враховуючи вище наведене, колегія суддів прийшла до висновку про правомірність поновлення судом першої інстанції порушеного права позивача шляхом поновлення його на роботі на відповідній посаді  в органах внутрішніх справ та зобов`язання відповідачів  виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу з 26.01.2015 року по 08 листопада 2019 року у розмірі 214 846,06 грн. із попереднім вирахуванням та утриманням усіх необхідних податків, зборів і обов`язкових платежів.
Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують обставин досліджених судом першої інстанції та висновку про задоволення позову на основі цих обставин.
Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.