ПОСТАНОВА
Іменем України

14 травня 2020 року 
Київ
справа №826/3521/15
адміністративне провадження №К/9901/34357/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року (колегія суддів у складі головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року (колегія суддів у складі головуючого судді Грибан І.О., суддів: Баспалова О.О., Парінова А.Б.)
у справі №826/3521/15
за позовом Національного банку України в особі Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області
до Міністерства юстиції України,
третя особа: ОСОБА_1 ,
про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
I. ПРОЦЕДУРА
1. Національний банк України в особі Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа: ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України в частині відсутності проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №24805869 протягом більше, ніж шість місяців;
- визнати протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо нездійснення протягом чотирьох років експертної оцінки нерухомого майна і непроведення його реалізації;
- зобов`язати Державну виконавчу службу України визначити вартість нерухомого майна в межах виконавчого провадження шляхом проведення оцінки суб`єктом оціночної діяльності земельних ділянок за кадастровими номерами: 3221884000:34:002:0066, 3221884000:34:016:0004, 3221884000:34:020:0010, 3221884000:34:019:0006 площею 6,4021, 1,1500, 1,8727, 0,4272 га відповідно;
- зобов`язати Державну виконавчу службу України провести реалізацію нерухомого майна в межах виконавчого провадження.
2. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2015 року, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України в частині відсутності проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні протягом більше, ніж шість місяців; зобов`язано відповідача вчинити дії, передбачені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 року за № 865/4158 щодо проведення оцінки майна і його реалізації. В іншій частині позову відмовлено.
3. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2016 року касаційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
4. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року, позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної виконавчої служби України в частині відсутності проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №24805869 протягом більше, ніж шість місяців. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
5. У поданій касаційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
6. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою державного виконавця від 24 лютого 2011 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №2-2927, виданого 1 грудня 2010 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори щодо звернення стягнення на земельні ділянки: за кадастровими номерами: 3221884000:34:002:0066, 3221884000:34:016:0004, 3221884000:34:020:0010, 3221884000:34:019:0006 площею 6,4021, 1,1500, 1,8727, 0,4272 га відповідно, що належать на праві власності ОСОБА_1 (боржник) з метою задоволення вимог Національного банку України в сумі 35614433,14 грн в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором від 13 лютого 2009 року №08/09/4 та встановлено термін на добровільне погашення боржником заборгованості. Вимоги зазначеної постанови боржником не були виконані.
7. 12 травня 2011 року прийнято постанову про утворення виконавчої групи щодо виконання виконавчого напису, а 3 червня 2011 року складено акт опису та арешту майна боржника.
8. 27 липня 2011 року державним виконавцем, без з`ясування питання наявності згоди між стягувачем та боржником стосовно початкової ціни продажу, визначеного у договорі іпотеки, прийнято постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, яким призначено Антонова В.О. суб`єктом оціночної діяльності у виконавчому провадженні.
9. Листом від 20 червня 2012 року №348 орган Державної виконавчої служби повідомлено, що у зв`язку з ненадходженням відповідних документів та відсутністю фінансування, постанова від 27 липня 2011 року про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні повертається без виконання.
10.          3 липня 2012 року прийнято постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, якою призначено ТОВ «Оціночна компанія «Вега» в особі Макогона В.В. суб`єктом оціночної діяльності у виконавчому провадженні.
11.          Листом від 14 лютого 2013 року №33 органу Державної виконавчої служби, у зв`язку з переоформленням ліцензії ТОВ «Оціночна компанія «Вега», для здійснення оцінки майна запропоновано звернутися до ПП «Консалтингова група «Арго-Експерт».
12.          13 березня 2013 року прийнято постанову про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження, якою призначено ПП «Консалтингова група «Арго-Експерт» в особі Ковтюх С.П. суб`єктом оціночної діяльності у виконавчому провадженні.
13.          Постановою державного виконавця від 9 липня 2014 року прийнято постанову про відвід експерта суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ПП "Консалтингова група "Агро-Експерт" у зв`язку із невиконанням постанови від 13 березня 2013 року.
14.          Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
15.          Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки на час звернення позивача до суду з позовом та прийняття у справі судового рішення по суті спору виконавчі дії із примусового виконання виконавчого напису, починаючи із липня 2014 року не вчинялися, що не спростовано й відповідачем, то позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині відсутності проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні протягом більше, ніж шість місяців підлягають задоволенню. 
16.          Судом апеляційної інстанції також констатовано, що відповідачем не наведено жодних доводів щодо поважності недотримання строків здійснення виконавчого провадження або обставин, що перешкоджали вчиняти виконавчі дії.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
17.          Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у своїй касаційній скарзі не погоджується з оскаржуваними рішеннями, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, а висновки судів не відповідають обставинам справи.
18.          Зазначає, що за виконавчим провадженням, що є предметом розгляду у цій справі, державним виконавцем вчинялись відповідні належні заходи щодо проведення оцінки майна боржника шляхом винесення постанов про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні. Однак, від незалежних від нього обставин, експерти, суб`єкти оціночної діяльності звіти про оцінку майна не надавали з різних причин.
19.          Також вказує, що у виконавчому документі встановлений спосіб виконання рішення шляхом звернення стягнення на певне майно боржника. Тобто для реалізації такого майна у виконавчому провадженні першочергово необхідно було отримати висновок - оцінку нерухомого майна.
20.          З огляду на це, вважає відповідач, державним виконавцем виконавчі дії проведені у відповідності до вимог закону, що регулюють виконавче провадження, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягали.
21.          Крім того, звертає увагу, що звернення стягнення на земельні ділянки за кадастровими номерами: 3221884000:34:002:0066, 3221884000:34:016:0004, 3221884000:34:020:0010, 3221884000:34:019:0006 підпадає під дію мораторію відповідно до Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки вони належать до земель сільськогосподарського призначення, для ведення підсобного сільського господарства.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
22.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.
23.          Та частина постанови суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні позову, в апеляційному порядку не переглядалась, а отже не може бути об`єктом і касаційного перегляду Верховним Судом (частина перша статті 328), тому враховуючи це, а також доводи касаційної скарги, Верховний Суд у цій справі переглядає постанову суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог.
24.          В оскаржуваній частині спірним є питання протиправності бездіяльності відповідача, яка полягала у невчиненні виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №24805869 протягом більше, ніж шість місяців.
25.          Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначались Законом України «Про виконавче провадження», чинного у період існування спірних правовідносин.
26.          Відповідно до статті 1 зазначеного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
27.          Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
28.          Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
29.          Приписи наведеної норми кореспондують з критеріями, на відповідність яким адміністративні суди перевіряють рішення, дії та бездіяльність суб`єктів владних повноважень, що визначались частиною 3 статті 2 КАС України, а також узгоджуються із положеннями частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
30.          Положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, серед іншого, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
31.          Згідно з частиною другою статті 30 вказаного Закону державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.
32.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що станом на час звернення позивача до суду з позовом, а також на час ухвалення у справі судового рішення судом першої інстанції по суті спору (28 травня 2015 року), виконавчі дії із примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, починаючи із липня 2014 року, не вчинялися, що не спростовано й самим відповідачем.
33.          В той же час посилання відповідача на те, що виконавцем вчинялись відповідні належні заходи щодо проведення оцінки майна боржника шляхом винесення постанов про призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, а строк здійснення виконавчого провадження не включає, зокрема, час зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, є безпідставним, з огляду на те, що провадження виконавчих дій не відкладалося, виконавче провадження не зупинялося.
34.          Аргументи відповідача про те, що звернення стягнення на земельні ділянки за кадастровими номерами: 3221884000:34:002:0066, 3221884000:34:016:0004, 3221884000:34:020:0010, 3221884000:34:019:0006 підпадає під дію мораторію відповідно до Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки вони належать до земель сільськогосподарського призначення, для ведення підсобного сільського господарства, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини не стосуються спірних правовідносин, а отже не є тими обставинами, що стосуються предмета доказування.
35.          Оцінюючи дії державного виконавця, Верховний Суд у своїй постанові від 22 березня 2018 року у справі №57/218-10(59/264-08) вказав таке.
36.          Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012 та пункт мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 по справі № 11-рп/2012).
37.          Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
38.          У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Савіцький проти України" від 26 липня 2012 року зазначено, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.
39.          Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.
40.          За певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
41.          Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі "Глоба проти України" від 5 липня 2012 року суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.
42.          Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
43.          Невиконання державою винесеного на користь підприємства-заявника рішення становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Силенок і Техносервіс-плюс проти України" від 9 грудня 2010 року).
44.          Відповідно, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п. 40; рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, п. 27).
45.          Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі "Фуклев проти України", заява № 71186/01, п. 84).
46.          Саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення у справі "Comingersoll S. A." проти Португалії", заява № 35382/97, п. 23, ECHR 2000-IV).
47.          Таким чином, оскільки пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.
48.          Наведені у касаційній скарзі аргументи не є підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та не спростовують правильних висновків судів щодо протиправної бездіяльності Державної виконавчої служби України в частині відсутності проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №24805869 протягом більше, ніж шість місяців.
49.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині вимог.
50.          Відповідно до статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
51.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року у справі №826/3521/15 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак
О.А. Губська
О.В. Калашнікова,
Судді Верховного Суду