ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № П/320/757/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 травня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,

При секретарі:                               Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції  України про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просив: 
- визнати протиправною та скасувати постанову Заступника начальника Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сющук Анни Володимирівни від 30.08.2017 про стягнення з нього виконавчого збору в розмірі 44592,93 грн., винесену у виконавчому провадженні №44805056;
- визнати протиправною та скасувати постанову Заступника начальника Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сющук Анни Володимирівни від 27.02.2019 про відкриття виконавчого провадження №58495087 з примусового виконання постанови від 30.08.2017 про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 42460,92 грн.;
- визнати протиправною та скасувати постанову Заступника начальника Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сющук Анни Володимирівни від 28.02.2019 у виконавчому провадженні № 58495087 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_1 в розмірі 42460, 92 грн.;
- визнати протиправною та скасувати постанову Заступника начальника Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сющук Анни Володимирівни від 08.05.2019 у виконавчому провадженні №58495087 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправними дій.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом, ним оскаржувались виключно дії державного виконавця, пов`язані виключно зі стягненням виконавчого збору на підставі виконавчого документа - постанови заступника начальника Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сющук Анни Володимирівни від 30.08.2017 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 44 592, 03 грн.
Вказаний позов, на думку апелянта, жодним чином не пов`язаний з заборгованістю перед ТОВ «Фінансова компанія «Фактор Плюс» за виконавчим листом №2-513/2010, виданим Тетіївським районним судом Київської області від 07.12.2010.
Оскільки Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо стягнення виконавчого збору, згідно з яким такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів і мають розглядатись за правилами адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця, відтак ухвала про відмову у відкритті у даній справі є протиправною та такою, що підлягає скасуванню. 
14 травня 2020 року на адресу суду від представника позивача надішло клопотання, в якому останній просив розглядати справу за його відсутності у зв`язку зі встановленням карантину по всій території України.
Відповідач, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Про причини своєї неявки суд не повідомив.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем оспорються рішення Заступника начальника Тетіївського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Сющук Анни Володимирівни, прийняті ним у рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення місцевого загального суду, ухваленого за правилами Цивільного процесуального кодексу, дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За правилами частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За змістом пункту 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
Відтак, до юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 2-1409/11 (провадження №14-137цс19).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині оскарження позивачем постанови державного виконавця від 30.08.2017 про стягнення виконавчого збору в розмірі 44592,93 грн, винесену у виконавчому провадженні №44805056 підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства і не належать до компетенції загального суду.
Щодо інших позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови від 27.02.2019 про відкриття виконавчого провадження №58495087 з примусового виконання постанови від 30.08.2017 про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 42460,92 грн; постанови від 28.02.2019 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_1 в розмірі 42460, 92 грн та постанови від 08.05.2019 про арешт коштів боржника, слід звернути увагу на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що постановою 26.03.2019 у виконавчому провадженні №44805056 винесено постанову про повернення виконавчого документу  на підставі п. 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII.
Того ж дня, постановою від 26.02.2019 у зв`язку з поверненням виконавчого листа Тетіївського районного суду №2-513/2010 від 07.12.2010 без виконання на підставі п. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виділено постанову №44805056 від 30.07.2017 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 42  460, 92 грн в окреме виконавче провадження.
Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Тобто, якщо на виконанні перебуває постанова про стягнення виконавчого збору, вона є таким же самостійним виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню.
Як наслідок, 27.02.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58495087 з примусового виконання постанови від 30.08.2017 про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 42460,92 грн та у подальшому, винесено постанови від 28.02.2019 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_1 в розмірі 42460, 92 грн та постанови від 08.05.2019 про арешт коштів боржника.
За правилами частини першої статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Частинами першою та другою статті 56 Закону № 1404-VIII закріплено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
З аналізу вказаних норм випливає, що у разі примусового виконання виконавчих листів державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі щодо накладення арешту на майно, на яке звернуто стягнення та визначення вартості вказаного майна.
Як свідчать матеріали справи, виконавче провадження №58495087 було відкрите 27.02.2019 саме на підставі постанови державного виконавця від 30.08.2017 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 44592,93 грн, винесену у виконавчому провадженні №44805056.
Відтак, законність винесеної державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №58495087 та накладеного виконавцем арешту на кошти боржника ОСОБА_1 , та звернення стягнення на заробітну плату, пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_1 в розмірі 42460,92 грн. залежить від наявності підстав для стягнення із позивача виконавчого збору.
У даному випадку, вимоги про зняття арешту та звернення стягнення на доходи боржника є пов`язаними з вирішенням питання щодо стягнення виконавчого збору, яке не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Ці вимоги повинні розглядатися разом із вимогами про визнання неправомірною та скасування постанови від 30.08.2017 про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 42460,92 грн та постанови від 27.02.2019 про відкриття виконавчого провадження №58495087 у порядку адміністративного судочинства.
Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати від 29 травня 2019 року у справі № 2-1409/11 (провадження №14-137цс19).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала про відмову у відкритті провадженні у справі є передчасною та такою, що підлягає скасуванню з огляду на те, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного адміністративного суду. 
При цьому, суд звертає увагу, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.
Відповідно до вимог ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» («Bellet v. France», № 23805/94 п. 36) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав може унеможливити доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
За правилами частини третьої ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно з ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження - скасувати та направити справу до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 229, 242, 250, 308, 310, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2020 року - скасувати, а справу № П/320/757/20 направити до Київського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            О.М. Оксененко 

Судді                                                                          І.О. Лічевецький

                                                                                             В.П. Мельничук