Ухвала
іменем України
28 травня 2020 року
м. Київ
справа № 127/27833/19
провадження № 51-2513ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2020 року в кримінальному провадженні                              № 12019020010000665 та № 12019020030000929 щодо 
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185 КК.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки;
- за ч. 3 ст. 185 КК на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Згідно зі ст. 76 КК покладено на ОСОБА_5 обов'язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо долі судових витрат, речових доказів та арештованого майна у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він у період часу з 20 по 23 березня 2019 року (точних дати і часу не встановлено) умисно, таємно, з корисливих спонукань, шляхом підбору ключа до вхідних дверей, незаконно проник у кладове приміщення, розташоване між сьомим та восьмим поверхами будинку АДРЕСА_2 , звідки викрав велосипед з рамою біло-синього кольору ТМ «AZIMUT» (серійний номер рами S 905760817) із чорно-синім підсумком, належний ОСОБА_6 , а також набір торцевих головок з тріскачкою в кількості 94 шт. торгової марки «Сила» з кейсом, належний ОСОБА_7 , заподіявши тим самим потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 2713,20 грн та потерпілій ОСОБА_7 на суму 1110,55 грн.
Крім того, 23 травня 2019 року близько 18:50 ОСОБА_5 умисно, таємно, повторно, з корисливих спонукань, шляхом вільного доступу з полиць магазину «Грош», розташованого на вул. Келецькій, 47/Д (вул. 600-річчя, 21) у м. Вінниці, у якому здійснює свою торговельну діяльність ТОВ НВП «Аргон», викрав один шматок філе форелі слабосоленої ТМ «Norven» у вакуумній упаковці вагою 180 г, один шматок філе сьомги холодного копчення ТМ «Flagman» у вакуумній упаковці вагою 180 г, заподіявши тим самим товариству матеріальну шкоду на загальну суму 341,37 грн.
Також 16 липня 2019 року близько 13:30 ОСОБА_5 умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу викрав з прилавку магазину «ЕВА»           № 2108 ТОВ «РУШ», розташованого на вул. Воїнів-Інтернаціоналістів, 2-Г у м. Вінниці, один флакон жіночої парфумованої води торгової марки «Lanvin» серії «Eclat de Fleurs», заподіявши тим самим товариству матеріальну шкоду на суму 735,25 грн.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 24 лютого 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 09 грудня 2019 року – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши дотримання прокурором порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції видно, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид            і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. 
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання               ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином перевірив та надав оцінку доводам прокурора, зазначеним в  апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, та з урахуванням вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, зазначив в ухвалі підстави, на яких визнав їх необґрунтованими.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку, суд, обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що призначене винному покарання відповідає нормам статей 50, 65 КК. При цьому на думку суду, місцевий суд належним чином обґрунтував своє рішення під час призначення покарання ОСОБА_5 із застосуванням вимог ст. 75 КК, зваживши, що останній на підставі ст. 89 КК раніше не судимий, на обліку у психіатра не перебував, був на обліку в КЗ ВОНД «Соціотерапія» з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів, амфетамінів зі шкідливими наслідками», відсутні за місцем проживання компрометуючі матеріали. Також враховано обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а саме повне визнання вини, щире каяття і наявність на утриманні неповнолітньої дитини, й те, що судом не встановлено обставин, які обтяжують покарання засудженого.
Крім того, апеляційний суд правильно зазначив, що засуджений ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований, однак свідок ОСОБА_8 , який разом із ним працює в одній ремонтній бригаді, охарактеризував його як відповідального працівника, та надав пояснення, що випадків крадіжки за ним на роботі помічено не було. 
З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційної інстанції, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора також не наведено.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК                  у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 лютого 2020 року в кримінальному провадженні № 12019020010000665 та № 12019020030000929 щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                             ОСОБА_3