ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 815/14616/2012
провадження № 61-44119 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року у складі судді Притуло Л. В. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року у складі колегії суддів Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило солідарно стягнути з відповідачів 55 444,48 доларів США заборгованості по кредитному договору, що за курсом НБУ станом на 13 вересня 2012 року становить 443 001,4 грн, з яких: 20 862,66 доларів США заборгованості по кредиту, 16 948,17 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом, 1411,32 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом, 16 222,33 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір від 26 березня 2007 року № ZPZ0AE00004458, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26 844,33 доларів США на термін до 26 березня 2012 року.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк і ОСОБА_2 уклали договір поруки від 26 березня 2007 року.
 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а ОСОБА_1 у порушення вимог договору свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути солідарно з позичальника та поручителя в судовому порядку.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 443 001,4 грн заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2007 року № ZPZ0AE00004458, яка складається з:
- 20 862,66 доларів США заборгованості по кредиту;
- 16 948,17 доларів США заборгованості по процентах за користування кредитом;
-  1411,32 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом;
- 16 222,33 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не виконував умови договору належним чином, позивач 09 серпня 2012 року направив відповідачам вимогу погасити прострочену заборгованість, яка ними не була виконана, тому позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів про стягнення заборгованості законна, обґрунтована та підлягає задоволенню. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції, розглянувши справу, вірно встановив характер спірних правовідносин і обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 всупереч умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства не сплачує у встановлені договором строки необхідні платежі, у зв`язку з чим наявна заборгованість за договором, а також те, що ОСОБА_2 зобов`язаний нести солідарну із позичальником відповідальність за неналежне виконання умов кредитного договору.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року зупинено виконання заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2020 року дану справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Зазначає, що заочне рішення приймалося без його участі, судової повістки він не отримував, на повідомленні про вручення не його підпис.
 
Стверджує, що позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження виконання ним зобов`язань за умовами кредитного договору щодо видачі кредитних коштів.
 
Вказує, що відповідно до пункту 5 договору поруки у випадку невиконання боржником будь-якого зобов`язання кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу, тоді як він як поручитель не отримував такої вимоги.
 
Вважає, що кредитний договір не містить обов`язкових умов договору, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сукупної вартості кредиту, графіку платежів, щомісячної суми до сплати, посилається у цій частині на постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.
 
Зазначає, що його дружина не давала згоду на укладення ним договору поруки.
 
Стверджує, що у кредитному договорі наявні відомості про заставу автомобіля, якою забезпечено кредитне зобов`язання, а судом не встановлені обставини щодо звернення стягнення на предмет застави.    
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
Відзив/заперечення на дану касаційну скаргу до Верховного Суду від інших учасників справи не надходили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 26 березня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № ZPZ0AE00004458, відповідно до якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 26 березня 2007 року по 26 березня 2012 року включно у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 34 782,13 доларів США на наступні цілі: 25 000 доларів США, а також 6,77 доларів США для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно по пункту 1.2 та у розмірі 7937,8 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених підпунктами 2.1.3., 2.2.7. даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 1 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту.
 
Відповідно до пункту 7.4 кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язання по погашенню кредиту  позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. 
 
Згідно з пунктом 4.1 даного договору при порушенні відповідачем ОСОБА_1 будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.2.2, 2.2.3, 7.5 кредитного договору, позивач має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. 
 
Пунктом 7.1 даного договору встановлено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячні платежі) у сумі 610,85 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
 
26 березня 2007 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1 , які виникають з кредитного договору.
 
Позичальник ОСОБА_1 періодично частково сплачував нараховані суми платежів
 
Банк 09 серпня 2012 року направив відповідачам повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором з проханням погасити її.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Оскаржувані судові рішення не у повній мірі відповідають вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до яких вони мають ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законними і обґрунтованими.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Доводи касаційної скарги повторюють доводи апеляційної скарги поручителя, яким апеляційний суд уже надав належну оцінку, зокрема спростував доводи поручителя про неналежне повідомлення про судове засідання у суді першої інстанції, не направлення вимоги про погашення заборгованості. 
 
Аргументи касаційної скарги про непідтвердження належними та допустими доказами надання банком кредитних коштів суперечать обставинам, встановленим судами першої та апеляційної інстанції. 
 
Посилання позивача на те, що порука є угодою щодо розпорядження спільним  майном подружжя, а його дружина не давала згоди на укладення договору поруки, для вирішення справи по суті значення не мають, оскільки Верховний Суд України у постанові від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12 про визнання договору поруки недійсним дійшов висновку, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім`ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім`ї, то він не створює обов`язків для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається, а відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.
 
Аргументи поручителя про те, що судами не встановлені обставини щодо звернення стягнення на предмет застави, для вирішення даного спору значення не мають, оскільки кредитор має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, а питання звернення стягнення на предмет іпотеки не є предметом спору у даній справі.
 
Доводи касаційної скарги, що кредитний договір не містить обов`язкових умов договору, передбачених статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать встановленим судами обставинам справи, а посилання поручителя на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 є необґрунтованим, оскільки даний висновок викладений у справі з іншими правовідносинами та стосується спору щодо відсутності підпису позичальника на умовах надання споживчого кредиту фізичним особам.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що «положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою                    статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними».
 
У зв`язку з вищевикладеним висновком колегія суддів убачає відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитомз поручителя.  
 
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині стягнення з поручителя комісії по кредитному договору, залишення без змін рішень судів в іншій частині.
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 1411,32 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитомскасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.
 
У задоволенні позовної вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комісії відмовити.
 
Заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року у частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості по тілу кредиту, процентах за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором залишити без змін.
 
Поновити виконання заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2012 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2018 року, у нескасованій частині.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Головуючий                                                                                          В. І. Крат
 
Судді                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
      В. І. Журавель
 
      Є. В. Краснощоков
 
      М. М. Русинчук