ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/644/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/2876/19 Категорія:  	Коваль А. Б. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Бондаренко С. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       30 квітня 2020 року : Черкаський апеляційний суд в складі:
суддів                                             Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
за участю секретаря                        Чуйко А.В.
  
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу   ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року, ухваленого в складі судді Коваль А.Б., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :
У червні 2019 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 серпня 1999 року, посвідченого завідуючим Уманською Державною нотаріальною конторою Копиловим В.І., зареєстровано в реєстрі за № 2-2176.
У зазначеному житловому будинку прописана його колишня дружина ОСОБА_1 . Так як після їх розлучення відповідач не мала де зареєструвати своє місце проживання позивач з добрих міркувань не наполягав на її знятті з реєстрації. 
Наразі відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , але зареєстрована в будинку позивача, в якому фактично не проживає з 05 лютого 2012 року. 
В утриманні будинку ОСОБА_1 участі не приймає, комунальні послуги не сплачує, у зв’язку з чим у позивача виникають проблеми зі сплатою комунальних послуг, які не надаються, але кошти за них нараховуються, а також він позбавлений можливості оформити субсидію, чим об’єктивно порушуються його права. 
Вважає, що відповідач у зв`язку з тривалим не проживанням у будинку без поважних причин з 2012 року і по даний час втратила право на користування ним.
На підставі викладеного позивач просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком  АДРЕСА_1 .
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком  АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 позовні вимоги визнала про що направила до суду заяву, вибула на інше постійне місце проживання та втратила право користування жилим приміщенням з дня вибуття. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона весь час, протягом судового провадження перебувала за кордоном , а тому не подавала до суду ніяких заяв, будинок щодо якого позивач просив визнати її  такою, що втратила право користування, є спільно нажитим майном подружжя, а тому оскаржуваним рішенням порушено її право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їй на праві спільної сумісної власності. Також вказує, що причиною не проживання її в будинку є виїзд в Ізраїль на заробітки та проблеми із здоров`ям. Окрім цього оскаржуваним рішенням порушено право на проживання в будинку спільної дитини сторін ОСОБА_3 .
У відзиві на подану апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1999 року по 2012 рік. Після розірвання шлюбу сторони добровільно поділили спільне майно, а щодо будинку, відповідач зазначила, що немає чого ділити. З 2012 року відповідач мала можливість звернутись до суду з вимогою про поділ майна. Доводи апелянта про те, що вона не могла подавати до суду заяву в даній справі є неправдивими, оскільки вона мала представника який і подавав всі заяви, а діти мають право проживати в будинку, а тому їх права не порушені.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає до задоволення виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 31 жовтня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від  19 червня 2012 року був розірваний (а.с. 16).
Статтею 22 КпШС України  визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Як вбачається з договору купівлі-продажу, укладеного 26 серпня 1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2176, посвідченого завідуючим Уманської міської державної нотаріальної контори Копиловим В.І., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив належний продавцю на праві власності жилий будинок з надмірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ( а.с. 8).
Такі докази свідчать про те, що будинок був придбаний під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.
Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Із зазначених норм права слідує, що позбавлення права власності можливе лише в порядку і на підставах визначених законом.
Зміст права власності складається з обов`язкових трьох складових, а саме права володіння, користування та розпорядження. (ч.1 ст.317 ЦК України)
Порушення хоча б однієї складової є порушенням права власності в цілому.
Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.(ч.2 ст.317 ЦК України)
Таким чином, така підстава як не проживання особи в будинку, який належить хоча б частково на праві власності останній, не може бути підставою для визнання такою, що втратила право користування зазначеним будинком, оскільки фактично є позбавленням права власності в цілому.
Докази, які б свідчили про припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спільному майні у матеріалах справи відсутні, як відсутні і докази того, що між сторонами був проведений поділ майна подружжя. Звернення до суду з позовом є правом, а не обов`язком особи, тому не використання зазначеного права не є підставою для позбавлення права власності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався в рішенні на норми ст. 107 ЖК України (аналогічна ст. 167 ЖК України), згідно до яких наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. 
Проте, в даному випадку ОСОБА_1 не є наймачем, а являється співвласником будинку, так як і позивач.
Вказані підстави є достатніми для задоволення поданої апеляційної скарги та повного захисту права апелянта, а тому інші обставини не є суттєвими.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що в суді першої інстанції, відповідач мала представника який і подавав від її імені заяви до суду.
Суд першої інстанції зазначені обставини справи не врахував, а тому помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1  судові витрати в сумі 1261 гривна 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлений  30 квітня 2020  року.

Судді