Постанова
Іменем України 
26 березня 2020 року
м. Київ
Справа № 2315/6911/2012
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/793/322/19
Провадження № 51 – 3296 км 19
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю: 
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 , 
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 у режимі відеоконференції, 
його захисника                                                      адвоката ОСОБА_7 у режимі
відеоконференції, 
 
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012250230000020,  щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2011 року за 
ст. 309 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік,       
за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 пунктами 6, 12, ст. 15 ч. 3, ст. 289 ч. 3 КК України,  
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року щодо нього.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 грудня 2018 року за заявою засудженого ОСОБА_6 про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 
25 лютого 2013 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 
пунктами 6, 12, ст. 15 ч. 3 ст. 289 ч. 3, ст. 70 ч. 1, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено:  
- за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; 
- за ст. 15 ч. 3, ст. 289 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 
7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю. 
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання  часткового приєднано невідбуте покарання за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2011 року ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
01 червня 2012 року приблизно о 22 годині 40 хвилин ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння за попередньою змовою з ОСОБА_8 на привокзальній площі станції 
ім. Т.Шевченка в м. Сміла Черкаської області під приводом здійснення поїздки сіли до автомобіля «таксі» марки «DaewooNexia» державний номерний знак НОМЕР_1 , належного ОСОБА_9 . Знаходячись у зазначеному автомобілі під керуванням ОСОБА_9 , рухаючись по вул. Докучаєва в м. Сміла Черкаської області, з метою незаконного заволодіння зазначеним транспортним засобом вартістю 
40 445 гривень 06 копійок, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_6 вчинив напад на ОСОБА_9 , заздалегідь заготовлений відрізок дроту накинув на шию потерпілого та почав душити, спричинивши фізичний біль. Після чого 
ОСОБА_9 зупинив автомобіль і звільнив шию від удавлення, а ОСОБА_6 вийшов з автомобіля та, відчинивши двері автомобіля з боку водія, завдав потерпілому ударів руками по голові, однак з причин, що не залежали від його волі, злочин не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_9 забрав ключі від автомобіля та втік з місця події. Після цього ОСОБА_8 намагався заволодіти зазначеним транспортним засобом, однак ОСОБА_9 повернувся до свого  автомобіля і він залишив місце події. 
Крім того, 01 червня 2012 року приблизно о 22 годині 40 хвилин ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння з метою умисного вбивства ОСОБА_9 для незаконного заволодіння належним йому автомобілем «таксі» марки «Daewoo Nexia» державний номерний знак НОМЕР_1 на привокзальній площі станції ім. Т.Шевченка в м. Сміла Черкаської області під приводом здійснення поїздки сів до зазначеного автомобіля. Знаходячись у зазначеному автомобілі під керуванням ОСОБА_9 , рухаючись по вул. Докучаєва в м. Сміла Черкаської області, діючи з корисливих мотивів, реалізуючи умисел на вчинення умисного вбивства, ОСОБА_6 заздалегідь заготовлений відрізок дроту накинув на шию потерпілого та почав душити, спричинивши фізичний біль. Після чого ОСОБА_9 зупинив автомобіль і звільнив шию від удавлення, а ОСОБА_6 вийшов з автомобіля та, відчинивши двері автомобіля з боку водія, завдав потерпілому ударів руками по голові, однак з причин, що не залежали від його волі, злочин не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_9 забрав ключі від автомобіля та втік з місця події.          
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни, а апеляційну скаргу 
ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала  
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині засудження його за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Указує на те, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, за ст. 15 ч. 3, ст. 289 ч. 3 КК України та за ст. 15 ч. 2, 
ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України є аналогічними. Вважає, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 466 ч. 4 КПК України в судовому засіданні безпосередньо не дослідив докази на підтвердження його винуватості за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України, яка ним та його захисником заперечувалась, кримінальне провадження в цій частині підлягає закриттю на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України. Зазначає про застосування до нього працівниками поліції незаконних методів слідства з метою отримання визнавальних показань, перевірку за даним фактом належно не проведено, а судом апеляційної інстанції незаконно відмовлено в дослідженні постанови прокурора про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 25 листопада 2014 року за даним фактом. Крім того, вважає, що вирок в частині призначення покарання за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України є немотивованим.
Заперечень на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 від учасників судового провадження не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник – адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні висловили доводи на підтримання касаційної скарги засудженого та просили її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу засудженого 
необґрунтованою і просила залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 – без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції є обґрунтованими.  
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення – підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі посилалися на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просили скасувати вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_6 за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 284 ч. 1 п. 2 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення.  
Серед доводів апеляційної скарги сторона захисту вказувала, у тому числі, на порушення судом першої інстанції вимог ст. 466 ч. 4 КПК України, оскільки суд  безпосередньо не дослідив всіх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України та не спростував позицію захисту в цій частині. Судом не враховано постанову прокурора про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 25 листопада 2014 року за фактом застосування незаконних методів слідства, яка має суттєве значення для вирішення справи по суті.
У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення (ст. 91 ч. 1 п. 2 КПК України).
Як убачається із матеріалів кримінального провадження під час всього судового провадження засуджений ОСОБА_6 заперечував наявність у нього умислу на вбивство ОСОБА_9 .
За ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні  майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину,  позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також коли виник корисливий мотив – до початку чи під час вчинення цього злочину.
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер 
і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним  при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій - при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного.
Відповідно до ст. 466 частин 1, 4 заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом протягом двох місяців з дня її надходження згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для кримінального провадження в суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Суд має право не досліджувати докази щодо обставин, що встановлені в судовому рішенні, яке переглядається за нововиявленими або виключними обставинами, якщо вони не оспорюються.
Із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що діючи з корисливих мотивів, реалізуючи умисел на вчинення умисного вбивства, ОСОБА_6 заздалегідь заготовлений відрізок дроту накинув на шию потерпілого та почав душити, спричинивши фізичний біль. Після чого ОСОБА_9 зупинив автомобіль і звільнив шию від удавлення, а ОСОБА_6 вийшов з автомобіля та, відчинивши двері автомобіля з боку водія, завдав потерпілому ударів руками по голові, однак з причин, що не залежали від його волі, злочин не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_9 забрав ключі від автомобіля та втік з місця події. Ці самі дії      ОСОБА_6 інкриміновано як вчинені з метою незаконного заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою з ОСОБА_8 . Суд першої інстанції у вироку встановив нові фактичні обставини вчинення замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , оскільки вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2013 року, який був предметом перегляду за нововиявленими обставинами, ОСОБА_6 було засудженого за замах на умисне вбивство, вчинене за попередньою змовою з ОСОБА_8 .      
Згідно з постановою прокурора від 25 листопада 2014 року скасовано постанову старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області від 21 листопада 2014 року про закриття кримінального провадження № 42014250000000080 від 26 березня 
2014 року за фактом перевищення службових повноважень працівниками Смілянського МВ УМВС України в Черкаській області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України. Процесуальне рішення за наслідками зазначеного кримінального провадження у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_6 відсутнє та судами не досліджувалось.   
Суд апеляційної інстанції не перевірив зазначених доводів сторони захисту про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, незаконність засудження ОСОБА_6 за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України,неналежну перевірку за фактом застосування незаконних методів слідства та не надав мотивованих відповідей на них, зазначивши, що доводи апеляційної скарги є надуманими та необґрунтованими. 
Таким чином, апеляційний суд порушив вимоги ст. 419 КПК України і дійшов передчасного висновку про законність вироку суду першої інстанції. 
Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами           ст. 438 ч. 1 п. 1 КПК України є підставою для скасування такого рішення.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, а касаційна скарга засудженого 
ОСОБА_6 – задоволенню частково.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення. Інші доводи касаційної скарги про наявність підстав для закриття кримінального провадження за ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КПК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого підлягають перевірці і з`ясуванню при новому розгляді в суді апеляційної інстанції.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справах «Едуард Шабалін проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 16 жовтня 2014 року) та «Руслан Яковенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2015 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його вини за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 3, ст. 289 ч. 3, ст. 15 ч. 2, ст. 115 ч. 2 п. 6 КК України, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_6 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково. 
Ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_6 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 діб.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                   ОСОБА_3