ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
04 червня 2020 року
м.Харків
справа № 623/3341/19
провадження № 22-ц/818/3017/20
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року, постановлене під головуванням судді Герцова О.М., в залі суду в місті Ізюм Харківської області (повний текст судового рішення складено 26лютого 2020 року), -
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд покладався лише на пояснення відповідачів, які з метою уникнути матеріальної відповідальності перед матір`ю зазначали, що вона не займалася їх вихованням та матеріальним забезпеченням. При цьому жодних доказів на підтвердження своїх доводів відповідачі не надали.  ОСОБА_1 вказує, що завжди сумлінно виконувала свої батьківські обов`язки, піклувалася про розвиток дітей. Тому вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачів аліментів на її утримання у розмірі 1/6 частини від всіх видів заробітку щомісячно.
ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу та дотримання інших умов. Оскільки пенсія ОСОБА_1 не є меншою, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для категорії осіб, позивачкою не надано суду доказів того, що пенсію за віком є єдинім джерелом доходу, - тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України та, відповідно, частини першої статті 202 СК України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком.
Згідно довідки про доходи № НОМЕР_1 /526, розмір отриманої позивачкою пенсії у період з 01.02.2019 року по 31.07.2019 року становить 11 917,91 грн. (а.с.6).
Відповідачі є дітьми ОСОБА_1 .
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1  посилалася на те, що єдиним її доходом є пенсія, розмір якої складає 1601,29 грн. Практично всю свою пенсію вона витрачає на придбання медичних товарів, а сума, що залишається, є менше за прожитковий мінімум та не вистачає на харчування. Крім того вказувала, що вона є хворою людиною і потребує постійного лікування, яке є дороговартісним. Підтримки від дітей не отримує. Вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачів аліментів на її користь в розмірі 1/6 частини з усіх видів їх заробітку, щомісячно, починаючи з дати подання позову та довічно.
Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Частиною 1 ст.172 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Відповідно до 1 ст. 202 СК України встановлено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондується обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.
Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі, лише, коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, у випадках, передбачених ч. 1 ст. 204 СК України.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 , 1978 року народження, ОСОБА_5 , 1976 року народження, та ОСОБА_4 , 1972 року народження, - є дітьми позивачки (а.с.4,5,71).
ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства 2 групи з 29.11.1999 року та довічно (а.с.30).
Довідкою начальника відділу УСЗН Ізюмської міської ради підтверджено факт того, що ОСОБА_2 отримує державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю з дитинства 2 групи, знаходиться на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області і отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника (а.с.28,29).
Дохід ОСОБА_6 за період з січня 2019 року по серпень 2019 року без урахування аліментів становить 27 483,83 грн. Згідно довідки про доходи її чоловіка ОСОБА_7 , за період з 01.04.2019 року по 30 вересня 2019 року його дохід без урахування аліментів становить 21 663,66 грн. 
Відповідачка має доньку, яка є студенткою 2 курсу Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», освітнього ступеня магістр, групи 2. СГТ 101 п.8 факультету соціально-гуманітарних технологій денної форми навчання (а.с.50).
У відзивах на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 вказував на те, що протягом всього життя до його повноліття він виховувався бабусею. Є інвалідом з дитинства, оскільки має вади опорно-рухового апарату. Жили на мізерну пенсію бабусі. З матір`ю ОСОБА_1 весь час мав неприязні стосунки. Вона матеріально не допомагала, хоча мала таку можливість. Зазначив, що отримує пенсію як інвалід, яка становить 1564 гривень та пенсію у разі втрати годувальника після смерті батька з 2003 року щомісячно у розмірі 1564 гривень. Просив суд звільнити його від обов`язку утримувати матір (а.с.24-25).
Відповідачка ОСОБА_3 також просила звільнити її від обов`язку утримувати ОСОБА_1 ; вказувала, що після розлучення батьків з 13 років до 18 років мешкала разом з батьком в місті Суми. Батько займався її вихованням, утримував матеріально. Мати її вихованням не займалася, будь - який зв`язок не підтримувала. Пояснила, що наразі має заробіток у розмірі 4238 гривень, які необхідні для сплати комунальних платежів, придбання продуктів харчування та надання коштів для доньки, яка продовжує навчання на платній формі. Зазначила, що не підтримує з позивачкою ніяких родинних стосунків (а.с.36-37).
Відповідач ОСОБА_4 вказував, що мати його вихованням та вихованням його брата - інваліда та сестри, а також їх матеріальним забезпеченням не займалася. Наразі постійного заробітку він не має, а тимчасових заробітків не вистачає навіть на оплату комунальних платежів.
Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України ), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України).
Статтею 201 СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.
Таким чином умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.
Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. 
Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. 
Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч.3 ст. 4 вказаного Закону).
Встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.
Згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд при постановлені рішення має зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15. Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 494/1682/15-ц та від 10 жовтня 2018 року по справі № 301/160/17.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком. Згідно довідки про доходи № 6331933331509310/ 526, розмір отриманої позивачкою пенсії у період з 01.02.2019 року по 31.07.2019 року становить 11 917,91 грн. (а.с.6).
Позивачкою надані виписки з медичних карток (а.с.9-10), довідки з Центру первинної медико-санітарної допомоги №1 Краматорської міської ради, які свідчать про те, що ОСОБА_1 спостерігається в амбулаторії №8 (а.с.8). У квітні 2019 року позивачка зверталася за медичною допомогою з приводу церибрального етеросклерозу (а.с.7). Даних про інвалідність позивача матеріали справи не містять.
Стаття 202 Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.
Натомість право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15.
Разом з тим матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що витрати ОСОБА_1 значно перевищують її дохід. Натомість розмір пенсії позивачки відповідає прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук